Annotation

Повість про легендарного героя громадянської війни Василя Івановича Чапаева.

- І. РОБІТНИЧИЙ ЗАГІН

- II. СТЕП

- III. УРАЛЬСЬК

- IV. АЛЕКСАНДРОВ-ГАЙ

- V. ЧАПАЄВ

- VI. СЛОМІХІНСЬКИЙ БІЙ

- VII. В ДОРОЗІ

- VIII. НА КОЛЧАКА

- IX. ПЕРЕД БОЯМИ

- X. ДО БУГУРУСЛАНА

- XI. НА БЕЛЕБЕЙ

- XII. ДАЛІ

- ХІІІ. УФА

- XIV. ВИЗВОЛЕННЯ УРАЛЬСЬКА

- XV. ФІНАЛ

- ЗМІСТ

ІСТОРИКО-РЕВОЛЮЦІЙНА БІБЛІОТЕКА

ПОВІСТЬ

Для середнього та старшого шкільного віку

КИЇВ «ВЕСЕЛКА» 1979

Повість про легендарного героя громадянської війни Василя Івановича Чапаева.

Перевидання

Переклад з російської В. ДАВИДЕНКА

Малюнки Є. КОТЛЯРА

Український переклад, видавництво «Молодь», 1973.

Видавництво «Веселка», 1979, ілюстрації.

І. РОБІТНИЧИЙ ЗАГІН

На вокзалі тиснява. Люду — сила-силенна. Цеп червоноармійців по перону ледве стримує жвавий гомінкий натовп. Сьогодні опівночі вирушає на Колчака зібраний Фрунзе робітничий загін. З усіх іваново-вознесенських фабрик, із заводів зібралися робітники проводжати товаришів, братів, батьків, синів… Ці нові «солдати» якісь смішні — і незграбністю, і наївністю: багато хто з них тільки вперше надів солдатську шинелю; лежить вона недоладно, кругом стовбурчиться, підіймається, як тісто в діжі. Та що з того — це хлопцям не заважає лишатися бравими молодцями! Подивись, як цей перетягнувся ременем, наче оса, ледве дихає, сердешний, а хвацько вистукує дзвінкими каблуками; або цей — з молодецькою недбалістю, з виглядом старого вояки опустив руку на ефес незграбно підв'язаної шаблі і поважно-поважно про щось сперечається з сусідом; третій почепив з лівого боку револьвер, на правому — кілька пляшкових бомб, немов гадюкою, обкрутився стрічкою патронів і метушиться з кінця в кінець по площадці, бажаючи хвастонути перед друзями, рідними і знайомими в такому грізному вигляді.

З гордістю, любов'ю, з одвертим захопленням дивився на них і говорив про них могутній чорний робітничий натовп.

— Навчаться, братику, навчаться… На фронт приїдуть — там одразу взнають, почому ківш лиха…

— А що думав — на фронті тобі не в колисці гойдатися…

І всі заворушилися, засміялися, шиями потяглися вперед.

— Он Терентія й не впізнаєш, — у заварці мазаний був, як гніт, а тут ач який… Козир-мозир…

— Фертом ходить, що й казати… А шабля — наче генеральська: бач, як теліпається….

— Терешу, — гукнув хтось сміхотливо, — шаблю сховай у кишеню — козаки відберуть…

Всі, хто стояв ближче, гримнули регітним розсипом.

— Мати візьме капусту шаткувати…

— Зачепишся, Терешку, зламаєш…

— Пальчика вріжеш… Генерал, ликом шитий!

— Ага-га… го-го-го… Ха-ха-ха-ха-ха…

Терентій Бочкін — хлопець років двадцяти восьми, веснянкуватий, рудуватий — оглянувся на жарти добрим, ласкавим поглядом; трохи засоромився й поквапно вхопивсь за шаблю, Що зсунулася набік…

— Я… тобі дам, — погрозився він зніяковіло на юрбу, не знайшовши, що відповісти, як озватися на гарячий потік клинів і дотепів.

— Що даси, Терешу, що?.. — реготали невгамовні жартівники. — На ось насіння пожуй, солдатику божий. Тобі шинелю, мабуть, з теляти дали… Ага-га… Ого-го…

Терентій, усміхаючись, попрямував до вагонів і зник у сірій метушливій гущі червоноармійців.

І щоразу, коли навертався на очі незграбний, — його брали на сміх, поливали дощем ущипливих насмішок, густо просолених дотепів… А потім знову повзли ділові, серйозні розмови. Настрій і теми мінялися швидко, — дрижала нервова, урочиста, чутка тривога. В натовпі точилися пересуди:

— Треба буде — чорта витягнемо з пекла… Скиглили все — взутися нема в що, шинелей нема, стріляти не знаємо чим… А от воно — ач… — І той, що говорив це, тикав пальцем ца вагони, показуючи, що мову веде про червоноармійців. — Вважай, тисячу цілу одягли…

— Скільки, кажеш?

— Та, мабуть, тисяча, а там і ще збирається — і тим усе знайшли. Захочеш — знайдеш, брат, чухатися тут ніколи: приспів час он який…

— Час сурйозний, що й казати, — скріпляла хрипка октава.

— Ну, як же не сурйозний: Колчак от, він пре щосили. Бач, і на Уралі незлагоди почалися…

— Ехе-хе, — зітхнув стйриган, маленький, щупленький дідок у кацавейці, перемерзлий, зморщений, як гриб.

— Так… Як-то воно діла наші теперечки підуть, так уже погано все стало, — поскаржився нудний, сумний голосок.

Йому відповіли серйозно й суворо:

— Хто ж їх знати може; діла самі не ходять, водити їх треба. А ось тобі перше діло — тисяча-бо молодців!.. Це, брат, діло — і велике діло, ве-елике!.. Чути в газетах он — робочих мало по армії, а треба… Робоча людина — вона тямущіша буде за всякого іншого… За прикладом недалеко ходити — Павлушку візьми, Лопаря, — кам'яний, можна сказати, чоловік… І голову має — не пропаде, не бійсь!

— А хто ж каже, звісно…

— Та не те що чоловіки, — ти ондечки на Марфушку на Кожану глянь, теж не тараня молодиця. Іншому, либонь, і чоловікові носа наставить.

Марфа, ткаля, проходячи поблизу й почувши, що мова йде про неї, швидко обернулась і підійшла до гурту. Широка в плечах, широка з обличчя і з широко розкритими голубими очима, трохи конопата, вона на вигляд здавалася значно молодшою за свої тридцять п'ять років. Одягнена в новий солдатський костюм: штани, чоботи, гімнастерка, волосся підстрижене, шапка зсунута аж на потилицю.

— Так мене чого тривожиш? — підійшла вона.

— Чого тебе тривожити, Марфушо, — сама прийдеш. Кажу от, не молодиця в нас Кожана, а кобила безсідельна…

— Тобто я кобила?

— Ну, а хто ж іще? — І враз змінив жартівливий тон. — Кажу, що на воїна ти дуже годяща… от що!

— Годяща не годяща — треба…

— Зрозуміло, що треба… — Він хвилинку помовчав і додав: — Ну, а там — як?

— Що — як? —

— Діла всякі свої?

— Що ж діла… — розвела руками Марфуша. — Дітей у притулки порозтикала, куди їх подінеш?

— Куди подінеш… — співчутливо озвався і співрозмовник. І, важко перевівши дух, сказав співчутливо, мов видихнув з грудей: — Ну, побережемо, побережемо, Марфушо, а ти не турбуйся: побережемо… їдь спокійна, що вже нам тут і робити, як не за вас працювати?.. Прийде, може, час — і ми тоді… га?

— Та от же… — кивнула Марфа, — та й найпевніше, що так воно буде… на одному загоні хіба можна заспокоїтись?.. Неодмінно буде.

— І хлопці, здається, теє,— мотнув головою співрозмовник на вагони.

— Чого ж їм, — відповіла Марфа. — Тільки б їхати, чи що, скоріше: ждати, кажуть, набридло. їхати та їхати — одно чути, чого марудитися?.. Е-гей, Андрєєв! — гукнула Марфа до когось. — Про відправлення що там балакають?

Петербурзький слюсар, який' оце недавно приїхав у Іваново, двадцятитрьохлітній юнак із сумними темно-синіми очима, з блідим обличчям, стрункий і гнучкий, з комунаркою на голові, в потертій коричневій шинельці,— це Андрєєв! Підходить чітким кроком, наче на доповідь; порівнявся, цокнув каблуками, взяв під козирок і, без жодної усмішки, впритул дивлячись на Марфу чудесними серйозними очима, відрапортував:

— Маю честь доповісти вашому превосходительству: поїзд вирушить через сорок хвилин!

Марфа смикнула за рукав:

— Прощатись будемо чи ні? Хлопці ждуть, — слово б треба прощальне абощо… Де Кличков? Де це він подівся?

Андрєєв знову взяв під козирок і тим самим незворушним

тоном відрубав:

— Пузо чаєм прополіскує, ваше превосходительство!

Марфа вдарила по руці:

— Кинь ти, чортяко, здурів, чи що? Диви, генерала собі якого знайшов…

Він миттю стрепенувся і до Марфи чистим, дзвінким, «своїм» голосом:

— Марфочко…

— Га?

— Марфочко, а сама ти… гм!

Андрєєр виразисто скривився, закопиливши губи й вирячивши очі.

— Чого це? — глянула на нього Марфа.

— Відчикрижиш, певне, що-небудь.

Але Марфа нічого не відповіла, підвелась навшпиньки, подивилася над юрбою:

— Та он і самі йдуть, здається…

Ті, що стояли поблизу, теж підвелися, шиями витяглися туди, куди дивилася Марфа. Там ішли троє, оточені тісним кільцем. Виразніше виділявся Лопар — з чорним довгим волоссям, блискучими очима, вирокий, худий. Він ішов і плутався, наче сам собі ногою на ногу наступав, — вайлуватий такий, незграбний.

Поруч нього Олена Куницина, ткаля, дівчина двадцяти двох років, яку так любили за просту, за розумну мову, за ясні думки, за голос гарний і міцний, що його чули так часто на мітингах. Вона ще не в комунарці — запнута хусткою; не в солдатській шинелі, а в чорному легенькому пальтечку, — і це в січневі морози! На блідому суворому обличчі відбилася внутрішня тиха радість.

Поруч Олени — Федір Кличков Це це ткач, взагалі не робітник; він нещодавно повернувся сюди з Москви, застряв, призвичаївся, бігав по уроках, жив, як пташка, тим, що добуде. Був у студентах, В революції швидко нащупав у собі доброго організатора, а на зборах говорив піднесено, з захватом, палко, хоч і не завжди однаково до діла. Кличкова робітники знали близько, любили, вважали за свого.

Натовп за пероном, побачивши Куницину, Кличкова та Лопаря, заворушився, зашепотів голосним шепотом:

— Зараз, либонь, говоритимуть.

— Вирушати скоро…

— Та вже попрощатися б, чи що, — спати пора.

— А от розцілуємося — і край.

— Чуєш, дзвінок.

— Перший, чи що?

— Перший.

— О дванадцятій рушатимуть… -

— Саме, бач, опівночі й націляються!

Засмальцьовані короткі пальтечка, поганенькі шубки з плішивими, облізлими комірцями, з короткими рукавами, протертими ліктями; чорні куценькі тужурки — драпові, сукняні, шкіряні. Стильна юрба!

Вокзал не широкий, люду вбирає в себе мало. Хто меткіший — зачепився за огорожу, виліз на підвіконня, багато хто забрався на вокзальну прибудову, звісив голову, витріщив очі на юрбу, скарлючившись, висів на дерев'яних обіддях. Інші, чіпляючись за карнизи, зайняли проходи, примостилися на вагонних дахах, на східцях, на приступках… Тиснява. Кожному охота продертися вперед, ближче до ящика, з якого будуть говорити. Попискують, покректують, перелаюються, пересварюються… Ось на ящику з'явився Кличков, — шинелька стара, обшарпана: вона дісталася в спадщину від тієї війни. Без рукавиць мерзнуть руки — він їх раз у раз засуває в кишені, за пазуху, хукає на червоні хрусткі кулаки. Сьогодні обличчя у Федора блідіше, ніж завжди: дві останні ночі мало і погано спав, удень поспішав, багато працював, стомився. Голос, такий завжди чистий і дзвінкий, — глухуватий, несвіжий, гуде, наче з печери.

Кличкову дали перше слово — він від імені загону прощатиметься з ткачами. Холодно. Змерз натовп. Треба поспішати. Промови мають бути короткі!

Федір окинув поглядом і не побачив кінців чорної маси, — вони, кінці, були десь за майданом, освітленим газовими ріжками. Йому здалося, що за цими ось тисячами, які стоять перед ним, гублячись у густій темряві, впритул стоять ще, а за тими — ще тисячі, і так без кінця. В цю останню хвилину він з гострим болем відчув раптом, який любий, дорогий йому чорний натовп, як тяжко з ним розлучатися.

«Чи побачу?.. Чи вернуся?.. Та й чи усі вернемося коли в рідні місця?.. Чи прийду ще коли і чи говоритиму, як говорив так часто в ці роки?»

Сповнений скорботного почуття розлуки, не встигши обдумати свою коротку промову, не знаючи, про що буде вона, Кличков крикнув якось особливо голосно — так він не кричав ніколи:

— Товариші робітники! Лишилося нам бути вкупі хвилини: проб'ють останні дзвінки — і ми поїдемо. Від імені червоних солдатів загону кажу вам: прощавайте! Пам'ятайте нас, своїх хлопців, пам'ятайте, куди й на що ми поїхали, будьте готові й самі за нами йти на перший поклик. Не поривайте з нами зв'язку, шліть вісників, шліть, що зможете, від копійок своїх, допомагайте бійцям. На фронті голодно, товариші, важко, — важче, ніж тут. Цього не забувайте! А ще не забувайте, що багато хто з нас залишив бездоглядні, незабезпечені оім'ї, дітей, приречених на голод, — не кидайте їх. Тяжко буде сидіти нам в окопах, страждати в походах, у боях… Але стократ тяжче буде знести муку, коли дізнаємося, що сім'ї наші вмирають безпорадні, покинуті, всіма забуті… І ще вам одне слово на розлуку: працюйте! Дружніше працюйте! Ви — ткачі і знати про те повинні, що чим більше витчете в Іванові, тим тепліше буде в уральських, оренбурзьких сніжних степах, — скрізь, куди потрапить звідси ваше добро. Працюйте і твердо запам'ятайте, що перемога не тільки в нашому багнеті, а ще й у вашій праці. Чи побачимося коли знову? Будемо вірити, що побачимось. А якщо й не буде зустрічі — чого тужити: революція не лічить окремих жертв. Прощавайте, дорогі товариші, від імені червоних солдатів загону — прощавайте…

Наче буйним буревієм завив сніжний степ, — натовп заридав у відповідь:

— Прощавайте, хлопці! Щасливо… Не забудемо…

І коли замовкли — запала сумна тиша. Так було хвилину, і раптом по натовпу зашелестіло шецотом:

— Олена… Олена вийшла… Куницина…

На ящику виросла Олена Куницина. Глибокі й аж чорні стали ясно-карі чудові Оленині очі. Швидко провела вона рукою по щоці, по скроні, сховала пасмо волосся під хустку, а хустку обома руками щільно притиснула до голови.

І сказала неголосно, наче сама до себе:

— Товариші!

Весь витягся до неї занімілий в чеканні натовп.

— Я вам скажу на прощання, товариші, що ми будемо фронтом, а ви, наприклад, тилом, але як є одному без другого ніяк не встояти. Виручка, наша виручка — ось у чому головне тепер завдання. Коли ми знатимемо, що за спиною все спокійно та гаразд, нічого не буде для нас трудного, товариші!

А коли й у вас тут кисіль піде, — яка вона буде, війна? Недаремно ми, робітники тобто, ці два роки мучилися, — чи, може, марно, даремно? Ні, товариші, до діла все це. От, приміром, і ми йдемо, жінки: нас у загоні двадцять шість. Ми теж зрозуміли, який це момент переживає вся країна. Треба, значить, іти — та й по всьому! Жінки — матері, дружини, дочки, сестри, наречені, подруги, — всі вони вам посилають через мене свій останній уклін. Прощавайте, товариші, будьте міцні духом, а ми теж…

У відповідь їй тисячоуста грудна радість, палкі клятви, вдячність за розумне, за бадьоре слово:

— Ех, Оленко, тобі б у міністрах бути! Ну й жінка — чисто як машина працює!

З натовпу пробрався, виліз на ящик старий ткач, одягнений у жовту кацавейку, в засмальцьовану кепку, у валянки. Темними глибокими смугами лягали зморшки на зсохлому обличчі старого, шамкали невиразним шепотом губи. По мокрих, але ясних очах, по осяяному обличчю, наче хвилі, здіймалися напливи незмірної радості:

— Так, ми відповімо… відповімо… — Він зам'явся на мить і раптом зняв з білої, посивілої голови шапку. — Збирали ми вас — знали на що! Всього надивитеся, всього зазнаєте, може й зовсім не повернетесь до нас. Ми, батьки ваші,— нічого, що тяжко, — скажемо якраз: ідіте! Коли треба йти, — значить, іти. Нічого тут огинатися. Тільки б справу свою не осоромити, — он воно що, справу! А в найпоганші дні і про нас згадуйте, воно легше буде. Ми вам теж запоруку даємо: дітей 1 не покинемо, поміч хоч яку, а дамо! Звісно, дамо — на те війна. Хіба ж можна без того… — Старий поважно розвів руками і сумно, виразно цмокнув: однаково, мовляв, виходу нема іншого.

Потім він хвилину постояв, почекав своїх думок" і, не дочекавшись, махнув рукою, швидко насунув кепку на сиву рідковолосу голову і — зовсім готовий піти — гукнув чутним, різким голосом г

— Прощавайте, хлопці… може, зовсім…

Старий голос затремтів слізьми, і слізний дрож гострим струмом різонув натовп…

— Може, теє… усяко буває… Мало чого, адже війна… Вона теє…

І в темні зморшки з мокрих очей ринули рясні сльози. Брудним рукавом кацавейки він сльози мазав по обличчю. Багато хто плакав у натовпі. Інші гукали ткачеві, що сходив униз:

— Вірно, батьку! Правильно! Правильно, старий!

Старий зійшов. На ящику не лишилося нікого. Тонко і

дзвінко над юрбою вибив другий дзвінок. Кличков скочив востаннє на ящик:

— Ну, прощавайте! Ще раз прощавайте, товариші! За нашу зустріч, за щасливу майбутню зустріч: ура!

— Ура… ура… ура!!!

І щойно стихло — уоманда:

— Загін, по місцях!

Замигтіли метушливо шапки, кашкети, комунарки, зацмокали прощальні поцілунки. Попливли квапливим заливчастим гудінням напутливі слова, солідні поради, сумні просьби, марні заспокоювання.

На плечі в похмурого червоноармійця здригалася материна голова. Сльози змочили сіре обличчя. Стогнала, схлипувала, плакала рокотливо якась одна половинка, — друга застигла, серйозна, міцна, замовкла в задумі.

Загін у вагонах. Ближче насунув натовп, — він крізь вагонні вікна здавався суцільною безликою масою. Маса ворушилась, гуділа, хвилювалась, наче величезний волохатий звір — тисячолапий, тисячоокий, податливий, як ведмідь-мохнач.

Третій дзвінок…

Засвистіли свистки солов'ями, загуділи сичами гудкй, зафоркала важко горлянка паровоза, зачаділа, задихала, брязнули колеса по мерзлих рейках, хруснули на скріпленнях, тріснули вагони, знялися з стоянки, покотилися…

Кричали червоноармійці з вагонів, кричав і слідом біг гнучкий чорний натовп. Потім вагони зникли в темряві, і тільки можна було чути, як вдалині щось ухало, скреготіло, чимраз глибше поринало в чорну ніч…

Понурі, сумні, з сльозами, з гіркими словами в опівнічному січневому холоді розходилися з станції по домівках ткачі.

До Самари від Іваново-Вознесенська їхали щось дуже довго — не менше як два тижні. Але як на ті часи і цей строк — найкоротший. Дорога мало стомила — любі-дорогі нові місця, бадьорить незвична обстановка, тріпає зміна вражень, тонкою, високою струною бринить настрій: гострота новизни змивала сіру скуку нудної їзди, нудьгу стоянок у тупиках глухих полустанків. Як тільки зупинка — в ешелону жвава робота. Весь довгий шлях позначений мітингами, зборами, засіданнями, саморобними лекціями, гомінкими бесідами в гуртках

охочих слухачів. Загін ткачів-більшовиків — тямущих, строгих до себе хлопців — увесь шлях проорав глибоким і несподіваним враженням. По станціях, по глухих полустанках, по дрібних містечках, селах, хуторах мчала в ті дні незчисленна «вольниця», ніким не врахована, ніким не організована: різні загони й загінчики, усякі «місцеві формування», знавіснілі, непевні особи, що вешталися без мети й без толку з краю в край неосяжної Росії. І вся ця численна юрма годувалася коштом населення: неоплатна, скандальна, свавільна. Буйству воля була широка, нікому було те буйство загнуздати: влада Радянська на місцях, по закутках не зміцніла повною могутністю.

Гостро в ті дні відчула людина, що не досить мати їй тільки пару ясних очей, тільки два найтонших і чуйних вуха, дві руки, готові до роботи, і голову одну на в'язах, і серце в грудях самотнє. В ті нелюдські дні тяжко було людині.

Кращі люди Радянської країни йшли на фронт. Інші томилися в незмінній виснажливій нудоті тилу. Де не було всього доглянути, все прослухати і все зробити, що треба робити! По заростях глухих провінцій, у непролазній пущі сірячинних закутків, що діялося в ті неспокійні дні — про те ніколи ніхто не дізнається. Горе людське спинилося стражданням у сірих озерах очей. —

Старого нема — і нового нема. Де ж голову прихилить беззахисна людина? І хто розпалив цей огняний вихор?

Ах, більшовики? То це їхня хмільна вольниця не дає спокою, то це од них наше люте горе?

Того не могли зрозуміти, що нова влада на розгнуздану вольницю тільки-тільки плела в ті дні джгутовий аркан.

І все своє важке горе, іржаву злобу свою виплеснули сіря- чинні закутки на більшовиків:

— Грабіжники! Насильники! Погане плем'я!

І раптом тепер у загоні, в цій тисячі більшовиків-ткачів, побачили сіряки, жителі малих містечок, побачили, просто кажучи, хороших людей, які їх уважно, спокійно вислухували, на всі запитання мирно відповідали, що треба, пояснювали розумно і просто, самовільно, не нишпорили по коморах, не розпорювали підвалам животи, нічого не брали, а що брали — за те платили. І селяни дивувалися. Було це нове. Було це дивне. Було це любе. Часом до полустанка, де ешелони затримувались цілими днями, сповзались жителі з далеких сіл «послухати розумного люду». Роботу агітаційну було проведено «на ять», — вона наче двері розчинила до тієї велетенської роботи, яку за роки громадянської війни розгорнули іванововознесенці. І де їх, бувало, не зустрінеш: чи біля китайського кордону, в сибірській тайзі, по степах оренбурзьких, на польських рубежах, на Сиваші під Перекопом, — де вони не побували, червоні ткачі, де вони кров'ю не полили поле бою? Тим-то їх так і берегли, тим-то їх так стерегли, тим-то їх так любили і так ненавиділи; через те їм і пам'ять — як пісня, складена по безкраїх рівнинах радянської землі.

От їхали тепер на фронт і в студених теплушках, у лютому січневому холоді вчилися, працювали, думали, думали, думали. Бо знали: треба готовими бути до всього. І треба вміти війну вести не тільки багнетом, а й розумним, свіжим словом, здоровенною головою, знанням, умінням враз усе зрозуміти й іншому так сказати, як треба. По теплушках книжне читання гуде, непокірне скрипить навчання, метушаться суперечки галчачою зграєю, а то раптом пісня рвоне в морозній чистоті — легка, дзвінка, червонопера:

Ми ковалі — в нас дух бадьорий,

Своє ми щастя куємо.

Ми тяжкий молот здіймаєм д'гори,

В сталеві груди ми б'ємо, б'ємо, б'ємо!!!

І на черепашачому скрипучому ходу вагонному, перемежаючи й переборюючи іржаві пісні коліс, линуть над рівнинами пісні боротьби, переможним гудінням вкривають простори. Як вони співали — як співали вони, ткачі! Не минулися даром і для пісні підпільні роки! Тим-то на фронті згодом, у дивізії, не знав ніхто ще такого полку, як Іваново-Вознесенський, де так берегли б пісні боротьби і так би їх співали, — з такою простотою, з безмежною любов'ю, з палким почуттям. Ті пісні гордістю й захватом запалювали полки. Ох, пісне, пісне, що можеш ти зробити з серцем людським!

Що ближче до Самари, то дешевший на станціях хліб. Хліб і всі продукти. В голодному Іваново-Вознесенську, де місяцями не видавали і фунта, звикли вважати, що хлібна скоринка — великий скарб. І тут робітники раптом побачили, що хліба вдосталь, що річ зовсім не в безхліб'ї, а в чомусь іншому. І гірко тут пожурилися над загальним безладдям, над тим, що зв'язок слабкий у промислових робітничих центрів з хлібородними місцями, і наче мстилися тепер у хлібному багатстві за роки голоду — поспішали надолужити нез'їдені пуди. Вже, здається, треба б було повірити, що, просуваючись самарську хлібну гущу, всього там зустрінуть більше і все там буде дешевше. Так ні: не вірилося, — голод відучив од такої легковірності. На якомусь полустанку, де хліб видався особливо дешевим та білим, — закупили по цілому пуду. Як же пропустити таку надзвичайну нагоду? А за день приїхали на місце й побачили, що там він біліший і дешевший: розгублено уеміхалися, перешіптувались, збентежені, не знали, де подіти свої зачерствілі вже запаси.

Тільки-но приїхали до Самари і спинилися десь на «п'ятнадцятій» колії, у чорта на болоті, де тільки іржаві купи рейок та кістяки поламаних вагонів, висипали на колію, збилися, загомоніли, почали квапити командира, щоб дізнався швидше про їхню долю.

Куди, коли, на яке діло? Чи зараз рушатимуть, чи день- другий затримаються у місті?

— Про все це можна було дізнатися тільки у Фрунзе. Фрунзе вже командував Четвертою армією. Він виїхав з Іваново-Вознесенська трохи раніше, ніж загін, і тепер був в Уральську, а тут, у Реввійськраді, лишив записку на ім'я Федора. У цій записці звелів, щоб Лопар, Кличков, Терентій Бочкін і Андрєєв мчали негайно до нього, в Уральськ, а загін піде їм услід. Він теплими, щирими словами вітав земляків, коротко ознайомив з обстановкою, зазначив, яка всіх чекає велика і важка робота. Кличков прочитав записку загінникам. Бадьорі слова улюбленого командира слухали захоплено. Хтось запропонував послати йому привітальну телеграму.

— Послати… телеграму, послати!

— І сказати спасибі! — вигукнув хтось.

— Не те — «спасибі», — перебили голоси, — сказати, що приїхали, що готові на діло — куди яка поміч потрібна. От як!

— Правильно! Так і сказати: готові, мовляв, на діло! І сказати, що всі як один, тобто якнайкраще!

— Гайда, хлопці, складайте телеграму! Хай живе Фрунзе, ура!

— Ура!.. Ура!.. Ура!..

Шапки, кепки, варязькі шоломи злетіли над головами, метнулися вбік, як сполохана галича зграя.

Федора розпалив дружній тон записки, — він нею смііійїо потрясав над головою, кричав, захоплений і наївний:

— Товариші! Товариші,— ось вона, ця маленька записка, її писав командувач армії, а хіба не почуваєте ви, що писала її рівна цілком і в усьому нам рівна людина? З цієї товариської манери, з цього простого тону хіба не почуваєте ви, як у нас від рядового бійця до командарма справді один тільки крок? Навіть і кроку немає, товариші: обидва зливаються в ціле. Ці обидва — одна особа: і вождь, і рядовий червоно- армієць! От у чому сила нашої армії,— в цій внутрішній єдності, в згуртованості, в солідарності,— в цьому сила… Тож за нашу армію! За наші перемоги!

І знову червоноармійці в несамовитому захваті кидали шапки вгору, кричали «ура», виплескували радість, і гордість, і готовність свою, наче камінчики в буйному штормі з морських глибин на морські береги.

Далі події застрибали білими зайцями. Загін дістав наказ швидко зібратися. До штабу армії викликали командира і наказали, щоб був із загоном готовий до виступу.

Призначеній четвірці з Ревради нагадали:

— До Уральська виїздити негайно!

Заметушилися. Заспішили. Не встигли як слід попрощатися з загінниками. Та й вірилсся, що незабаром побачать в Уральську.

Від Реввійськради від'їхали дві тройки: в першій сиділи Федір з Андрєєвим, у задній — Лопар і Терентій Бочкін.

Стрепенулися коні, свиснув посвист візницький, вереснув гадючим посміхом батіг степовий — і в сніжній завірюшній куряві легкі тройки зникли, як птахи.

II. СТЕП

Морозно вранці в степу. Візники накругло закутані в баранячі кошлаті кожухи. Сховали їхні голови кудлаті коміри од Куняючих подорожніх.

— Лопар, змерз? — зсутулився до нього перемерзлий Бочкін.

— Пробирає… до селезінки! — прохрипів сумно Лопар. — А зупинка скоро чи ні?

— Хто її зна — спитати треба приятеля… Гей, друже, — ткнув він у руду кожушану тушу, — село скоро буде?

— Примерзли?

— Холодно, куме. Чи скоро село, питаю?

— Верст сім, мабуть, а то… й дванадцять! — пожартував їздовий, не повертаючи голови.

— А насправді — скільки?

— А стільки ж! — веселим зубоскаллям хихикав візник.

— Як ти село називав?

— Івантеевка буде…

— Аз Івантєєвки до Пугачова далеко?

— Та що ж там залишиться?

Мужик діловито й суворо покосував очима, задубілий палець глибоко встромив у ніздрю. Помовчав хвилинку. Озвався:

— Нічого, можна сказать, не залишиться: до Таволожки вісімнадцять та від Таволожки двадцять дві,— якраз в обід на місці!

— А сам ти як — з Ніколаєвки? — випитував Бочкін.

— З неї, відкіля ж іще бути?

І в тоні мужичка почулася наче образа: якого, мовляв, чорта пусте брехати — якщо в Ніколаєвці брав пасажирів, звісно, і сам відтіля.

— Ну, чого ж, дядьку? Може, й івантєєвський ти, — відказав був Бочкін.

— Ще чого — івантєєвський…

І дядько якось насмішкувато цмокнув і без потреби поквапно заворушив віжками.

У мужиків такий склався тут звичай: привезе, наприклад, якийсь Карпо Єдрьонович з Івантєєвки в Ніколаєвку пасажира, — а Єдрьонові Карповичу з Ніколаєвки в Івантєєвку вже дано наряд везти іншого. То він не везе, не робить зайвого кінця, а передає пасажира Карпові, і той на стомлених конячках повзе-повзе з ним борна-скільки часу. Той йому потім, тобто дядькові Карпові,— послуга за послугу. Дядькам це дуже зручно, а от пасажирам — могила: якийсь там двадцяти- верстний перегінчик тягнуть повільною ступою чотири-п'ять годин. І незважаючи ні на які виняткові пункти мандата:.

«Надспішно… Поза чергами… Екстрене призначення…»

Усі ці страшні слова вражали Карпів Єдрьоновичів дуже мало, — вони-посміхалися в промерзлі вуса, добродушно й повільно обдирали бурульки з кошлатої бороди, заспокоювали неспокійно пасажира:

— Прудкий дуже. — А ти потерпи — померти встигнеш… голубе!

Терентій чув про цей звичай візницький, згадав тепер І зрозумів, чому так солодко й хитро прицмокнув дядько.

— Знаю, брат, на обмін нашого брата возите…

— А хіба ж ні! — пожвавішав візник. — Звісно, на обмін, — все ж таки воно легше йде…

— Ну, кому як.

— Нікому ніяк, а всім легше… — розвіяв він Терентієві сумніви.

— Та вам, знаю, легше. Хто про те каже, — згодився Боч- кін. — А нам от цих порядків — просто біда: на заморених не дуже промчиш — плуганити цілий день…

— Це в мене б то заморені? — раптом образився візник і круто повернув кожух здоровенною спиною, по-молодецькому змахнув віжками, з гиканням пустив коней, тільки сніг завихрив, запорошив в обличчя: —Гей ви, чорти! Вйо, рідненькі… Ага-а-а… Недалеко вже… Ннн-о… соколики!

Мужика не впізнати: наче на перегонах, розпалився він над сніжним пустинним степом.

І коли вгамував образу, притримав засапаних коней, повернув голову в високому комірі, глухо сказав:

— От тобі й заморені!

— Здорово, брат, здорово, — зраділи його пасажири.

— Тож-бо, що здорово, — погодився дядько й статечно додав: — А що стомлені бувають, на те причина — їзда велика: своє справляй, наряди справляй, — диявол, і той стомиться, не те що кінь…

— А багато, мабуть, нарядів? — поцікавився Лопар.

— Та чимало, — жваво озвався мужик. — Тут вештається люду туди й сюди — тільки давай… І чого це метушаться, сатани, дивом дивуюся: одно шмигають, одно шмигають, а все коней! 1 кому затримав — стусана дати наміряється!

— Так уже й стусана? — усумнився Лопар.

— А то що, хіба пожалієшся кому?

— Брехати ви, мужики, вмієте здорово, — сказав він серйозно візникові.

— Ну, сам збреши краще, — трохи образився дядько, важко повертаючись ка передку.

— Чортзна-що! — розпалювався Лопар. — Вигадає собі от чоловік якусь історію та й вірить у неї.-Вірить собі й ві-. рить, — що будеш робити?

— Авжеж… історію… — бурчав невдоволений кучерило, ображений» тим, що так круто й неприязно повернулася раптом розмова.

— Били тебе самого коли? — спитав Лопар.

— А то не били… Один такий от, як ти, шаблею рубонув, сучий син. Добре, що кожух міцний, а то б до самої кишки різонув… —

— Чого він, п'яний, чи що, був, дурень?

— А мабуть, що п'яний…

— Ну, з п'яного й питати нічого, — наче мимохідь кинув Лопар.

— Та я й не питаю…

Терентієві захотілося дізнатись, як тут справи з Радами: чи міцні вони, чи успішно працюють. Він перебив ухильну візникову мову і почав ставити інші запитання, але й тут почув ту саму неув'язку, недомовку, ухильність у відповідях, наче мужик чогось побоювався.

— А нехай… всяк буває… Чого ж нам тепер… — чув Терентій закрутки сліз замість серйозних і ясних відповідей.

— Та не розумію нічого, кажи ясніше, — не витримав і розсердився Лопар.

— Недогадливий дуже, хлопче. А ти подумай — може й догадаєшся…

— Ні, стривай-но, стривай, — спинив Терентій Лопаря, побоюючись, що той зірве розмову. — Як Рада, питаю, хороша тут чи не дуже: Діло робить?

— А чому їй не робити, звісно… Наряди ось Горшков тільки неправильно…

— Неправильно? — і Лопар кинувся на живе слово, як кіт на м'ясо.

— А то що ж: тестя, не бійсь, щоразу старається обминути, а нашому братові раз у раз підсипає, коли й черги нема ніякої.

— А ти скаржився б, — підказав Терентій. — У Раду йди, доведи, розкажи: негідникові зразу вуса підкрутять…

Авжеж підкрутять, — зневіреним голосом пробурмотів мужичок і безнадійно ляснув по коневі віжками, того й дивись, підкрутять: сам якраз і вскочиш, куди не треба…

— Ну, що ти дурниці верзеш? — розсердився знову Лопар.

— Не верзеш, а так, достеменно завсігди, — сумним голосом сказав візник, і голова його, наче в мертвої пташки, схилилася набік.

— Випадки були? — твердо і прямо, як слідчий, спитав Терентій.

— Тож-бо, що буди…

— Ну, і що ж?

— Ну, і нічого ж, — поворухнув мужичок вкритими інеєм губами. — Було, та й не було. «Жив, та не дожив — чорт ухопив,»…

— А мовчали чого? — вгризався Лопар.

— Того й мовчали, щоб тихше було… — незворушно і тонко пояснював хитруватий мужичок. — Як помовчиш — воно само відходить…

— Жарт жартом, — відрубав Лопар, — а теє…— І, наче схаменувшись, додав добродушно: — А втім, чи й збиток тобі їздити, дядьку? В Радах он папірці висять скрізь: «їдеш — плати, що береш, — за все плати». Читав? Бачив сам?

— Бачив… Хай висять…

Лопар плюнув, спересердя, уткнувся глибоко в пітний комір, замовк, — він звик говорити у місті з робітниками одверто, зовсім по-іншому, а так не вмів: уникливі, невиразні, хитромудрі відповіді дратували його не на жарт. Всю дорогу до Івантєєвки він не сказав більше ані слова, а терплячий Терентій Бочкін ще довго-довго в потоці фальшивих і туманних слів мужика виловлював, наче коштовні перлинки, окремі дрібні факти, нечасті думки і міркування, якими прохоплювався балакучий хитрий мужичок.

В санях у Федора та Андрєєва точилася зовсім інша розмова:

— Ти сам був, Гришо, у нього в загоні? — питав Федір хлопця.

— Таж і ногу з ним покалічив, — ткнув Гриша пальцем у сидіння. — Все літо степами з краю в край ганяли: вони за нами полюють, а ми вигадуємо, як би їх обдурити… Чеха — той дурень, а от козару не обдуриш: сам тут виріс — чого від нього діждешся?

Гриша, відкинувши комір, боком сидів на передку, і Федорові було добре видно його засмагле, багрове обличчя; мужнє, одверте, просте. Особливо характерно і міцно лягала його верхня губа, коли в хвилюючій розмові опускав він її, притискуючи й покриваючи нижню. Розплюснутий, широкий ніс, сірі густі очі, низький лоб у масних зморшках, — ну, обличчя, як обличчя, нічого примітного! А водночас сила в ньому відчувалася соковита, корінна, справжня. Гриші було всього двадцять два роки, а, на обличчя дивлячись, ви дали б йому й тридцять п'ять: тяготи батрацького життя і страждання з одірваною з бою лівою ногою залишили невитравні сліди.

— Ну, і що він — молодий? — цікавився Федір, продовжуючи почату раніше розмову.

— Так, молодий зовсім: тридцяти років, мабуть, нема…

— З тутешніх, чи що, — козак?

— Який козак… Від Пугачова тут село буде В'язовка — у ньому, здається, і жив. А інші кажуть — у Балакові жив, тільки приїхав сюди. Хто їх розбере…

— Аз себе який? — жадібно випитував Федір, і видно було по схвильованому обличчю, як його захопила розмова, як він боїться пропустити жодне слово.

— Та що ж сказати? Одне слово — герой! — немовби сам з собою міркував Гриша. — Сидиш, скажімо, на возі, а хлопці здалека вгледять: «Чапаев іде, Чапаев іде…» То вже на день його, здається, десять разів бачиш, а все охота подивитися: такий, брат, чоловік! І злізеш ото з воза, дивишся — немов на чудо яке. А він вуса, іде, сюди та туди розправляє,— любив вуса, все розчісувався… «Сидиш?» «Сиджу, товаришу Чапаев». — «Ну, сиди», — і пройде. Більше й слів од нього ніяких не треба, а сказав — і наче радість тобі робиться нова. От що значить справжній він чоловік!

— Ну, і герой… Справді герой? — випитував Федір.

— Та хто про це й каже, — значливо мотнув головою Гриша. — Він у нас іще й як поспішав, приміром, на Іващенків- ський завод? Як-то вже йому хотілося робітників урятувати: не вдалося, не встиг вчасно.

— Не встиг? — здригнувся Андрєєв.

— Не встиг, — повтфив зітхаючи Гриша. — І не встиг же зовсім мало. А що вже крові через це робітничої там було — ну-ну!..

Гриша помалу махнув рукою і псйшлив важку голову…

В смуткові промовчали цілу хвилину. Потім Гриша тихше, ніж звичайно, сказав:

— По-різному говорять, тільки вже буде найменше, коли дві тисячі рахувати. Так їх між корпусами рядами ото й виклали, все подвір'я завалено було — і жінки там, і діти, ну, і старі там которі — одне слово, кажу: всіх без розбору. От як, сролота…

Він чутно скреготнув зубами і смикнув за попущені віжки.

— Сам бачив? — допитував його Федір.

— Як не бачити… Та вже й говорити б не треба… Що ж тут бачити: кров та м'ясо у грязькій землі… Без розбору, падлюки, так підряд і сікли…

— Ну, а він же як, сам Чапаев?

— Що ж йому лишилося? Розлютився, очі блищать, і сам тремтить, наче кінь на скаку. Шаблею розмахнувся — та об камінь. «Багато буде, — каже — крові за цю кров пролито! І повік не забудемо, візьмемо своє!..»

— А взяв? — серйозно спитав Андрєєв.

— Та ще як узяв! — швидко відказав Гриша. — Він, наче очманілий, кидався по степу, в полон брати не велів жодного козака. «Всіх, — каже, — кінчати, падлюк: Іващенківського заводу не забуду!»

І знову помовчали. Кличков розпитував далі балакучого Гришу:

— А що ж, Гришо, в нього за народ був, бійці тобто: звідки вони?

— Так, тутешні, кому ж іти? Наш брат пішов, батрак, та бідніші которі… Ну, й бурлаки були, ці навіть радіше за нас пішли…

— Що ж, полк, чи що, у вас був?

— Так, був і полк, коли в Пугачах стояй, а потім все більше загоном звали, він і сам, Чапаев, полком не любив називати: загін, каже, загін, це більше до діла підходить…

— Та-ак… Загін… Ну, а поранені з загону, вбиті у вас, їх де дівали?

— Дівали, — роздумливо протяг Гриша, щось міркуючи. — Всяко дівали: кого не встигнеш підібрати, тих козара доколювала, — хіба ж залишить. А кого забереш, — тих по селах розтикали: тут у нас скрізь народ свій. І тут от бували, в Та- воложці. Та де не було — скрізь було…

— А лікували як?

— Тут і лікували, тільки ліків, отих-таки, не було ніяких, а чим бабуся надумає, тим і помагає… Коли хто в місто попаде — тому ще так-сяк, а тут, по селах, — ого, як заліковували!.. Ну, й де вже їй, бабі темній, ногу закрити, коли від ноги тієї тільки жилки теліпаються та кістки потрощені хрустять… Який тут баба лікар чоловікові?

— А були такі? — з тремтінням у голосі спитав Федір.

— Чого Ж не бути: На те війна!

— Оце правильно! — брякнув несподівано Андрєєв, що весь час сидів мовчки, глибоко в кожух закутавши голову, наче злий на кого або чимось невдоволений. — Правду кажеш! — повторив він з притиском і по-дружньому ляснув Гришу по кожушині.

— Ну, звісно, — махнув той весело рукою. — Всяко бувало!

— Гришо! — перебив Федір. — Гришо, а харчувалися по селах-таки?

— По селах… — поважно відповів хлопець, видно, дуже» задоволений, що ним так^цікавляться. — 3 собою возили ми

мало, — та й де його возити, куди дівати було? Тут усе по селах: вони прийдуть — вони беруть, ми прийдемо — знову беремо. Сіл кругом п'ятнадцять виходило, куди не заверни!

— Так, тяжкенько було, — зітхнув і Кличков.

— Усім тяжко було… А нам хіба легко? — підхопив Гри- шуха, ніби боячись, що його зрозуміють неправильно.

— Авжеж, нелегко, — квапливо підтакнув Федір.

— Отож-бо й воно, — заспокоївся Гриша. — Всяко було! Мало що, — відмовляться там іноді хліба, приміром, дати, або вівса коням, або й коней змінити, коли своїх геть заморимо: треба було… Якщо треба, значить, давай — що там балакати. І, гадаю я, однаково тут виходило, — що в нас, що в них… Чого вихвалятися, ніби дуже все ото гарно загиналося? І негарно бувало… Ти цілу добу не жерши, скажімо, та з походу, а тут хліба шматка не дають, — де ж їй, красоті тій, узятися? Насамперед словом: дай, мовляв, жерти хочемо. А він тобі дулю показує. То в усмішку з ним гратися, чи що? Ну, тут під арешт кого, а в кого черево товстіше — і в морду заїдеш, чого з ними розпатякувати…

— Били? — затаїв дух Кличков.

— Били! — відповів Просто і твердо Гриша. — Всі били, на те війна.

— Молодець, Гришухо! — знову весело зірвався Андрєєв.

Андрєєв любив цю чисту, незамазану, грубувату правду.

— А мене не били? — обернувся Гриша. — Теж били… та сам Чапаев одного разу садонув. Що вдієш, коли треба?

— Як? Чапаев? За що? — стрепенувся Федір, почувши (вкотре вже!) це магічне, дивне ім'я.

— А я, бач, на варті стояв, — доповідав Гриша, — що от за Пугачами, зовсім близько, станція якась тут… забув її назву. Стою, братику, стою, а набридло… Що то, мать твою так, думаю, за паршиве діло це — на варті стояти. Нудьга, одне слово, заїла. А біля самісінького вокзалу берізки стоять, і на берізках галок, дивлюся, сила-силенна: га-га-га… Ач, розкричалися! Бахну от, не дуже, мовляв, загакаєте тоді! Спершу подумав смішком, а там і насправді: хто тут побачить, — хіба мало народу стріляє з усякої потреби? Прицілився в купу: бах, бах, бах… Та всі п'ятеро і випалив спрожогу… Котрих убив — попадали зверху, за сучки крильцями, пам'ятаю, все зачіпалися та билися перед смертю. А всі інші — хмарами так і знялися… знялися та й загалакали. Хто його знав, що він у коменданта сиДить, Чапаев тобто. Виходить — як хмара.

— Ти стріляв?

— Ні,— кажу, — не стріляв, не я!

— А хто ж галок сполохнув, хрін гороховий!

— Так, мабуть, самі,— кажу, — полетіли!

— Ану покажи! — і хап за гвинтівку. За гвинтівку хап, а вона порожня.

— Що? — каже. — А паїрони де, — каже, — візьмеш? Козаків чим битимеш, колодо? Галка тобі страшніша за козака? У, ч-чорт! — та як двигне прикладом у бік!

— Мовчу, що йому скажеш? Схаменувся, та пізно, а треба б інакше мені: як націлявся ото на гвинтівку, а мені б висмикнути: не підходь, мовляв, застрелю — на варті не можна гвинтівку мацати! Він би туди-сюди, а не давати, та багнет йому ще в живіт націлити: любив, усе простив би одразу…

— Любив? — примружився цікавий Федір.

— І як любив: що дужче його ошелешиш, то ласкавіший. Назавжди поважав тверду людину, хоч^би що вона йому зробила: «Молодець, — каже, — коли дух маєш сміливий…» Ну, а де ж усе перекажеш? А ось і вона, Вантєєвка, — зрадів Гриша, пересів, як годиться візникові, ударив гучно віжками, солодко цмокнув, присвиснув і вже так клопотався аж до самісінького села. Тільки раз обернувся:

— До Ради підвозити?

Авжеж, авжеж, до Ради, Гришо.

— А може, до Парфеновича б, от він про Чапаева розкаже…

— Хто це, Парфенович отой?

— Аз наших, у загоні ж був раніш од мене. Та руку йому одірвало геть, з тим і вернувся…

— Тутешній житель?

— Тутешній. Та безхазяйний тепер, геть-чисто все розорили козаки; хату рознесли, комори спалили, як є голим мужика зоставили. Поправив, та кепсько.

— Покажи, коли проїздити будемо, — на всякий випадок нагадав Федір.

— Покажу…

В'їхали в Івантеєвку — велике, просторе село з широко накоченими срібними вулицями. Мале сільце зима оберне в барліг — засипле, закриє, снігами замете. А великому селу взимку тільки й покрасуватися. Гриша наддав ходу і мчав для форсу легкою риссю. На одну хатинку ткнув пальцем, — це була хата Парфеновича. На другу показав, обернувся швидко, ляснув мовчки себе по шиї, усміхнувся: треба було, очевидно, розуміти, що в цій женуть самогон. Підкотили до Ради; вона, як загальне правило, — на головному майдані, в будинку колишнього правління. Вилізли з саней, ступали несміливо на занімілі ноги, поскидали засніжені, вкриті памороззю кожухи, захопили під пахви і в руки свої кошики та клунки (мізерний скарб: у кожного вагою з півпуда!), східцями піднялися в приміщення Ради.

Рада як Рада: простора, недоладна, непривітна, брудна і нудна. Ще рано, в місті тепер ще нікого не знайдеш по. уставах, а тут дивись, скільки народу наповзло! І що тільки вони з отакого раннього ранку робити хочуть? Притулившись до коричневої засмальцьованої стіни, крутять цигарки, махорять, провонюють і без того нестерпне, кисле повітря; туляться по вікнах, видряпують усячину на обмерзлих шибках, поплескують з холоду рукою об руку, відігріваються, мляво і ніби ненароком перемовляються нудними фразами… Видно, що багато хто, більшість, може, всі,— товчуться без діла:, нікуди подітись, нічого робити — то й сповзлися.

Побачивши приїжджих, обернулися в їхній бік, оглянули, висловили різні міркування про мороз, про втому, про напрям і мету подорожі їхньої, про труднощі самої їзди, згадали про недостачу ячменю та вівса, про те, що буде сьогодні завірюха неодмінно і їхати неможливо «ні в яких смислах».

— Здорово, товариші! — звернувся Лопар, що затримався чогось надворі і входив тепер останній.

— Здрастуйте, — мугикнуло кілька голосів.

— Голову б побачити…

— А сюди от, — і вказали на кімнату в кутку за перегородкою.

Лопар усю дорогу грав роль представника нашої четвірки: провадив переговори, дістав коней, дізнався, де можна спинитися, поїсти тощо.

Андрєєв кожуха не скинув, посунув безцеремонно мужичка, що сидів на підвіконні, закурив, мовчки дав закурити й тому. Терентій уже вклинився в юрбу і провадив розмову, розпитував, скільки живе на селі люду, як справи різні йдуть, як Рада працює, чи задоволені з Радянської влади, — одне слово, з місця в кар'єр.

Федір сповнений був оповіданнями Гриші. Перед ним стояла невідступно, хвилювала, мучила й радувала казкова постать Чапаева, степового отамана.

«Це без сумніву народний герой, — міркував він сам із собою, — герой з табору вольниці — Ємельки Пугачова, Стеньки Разіна, Єрмака Тимофійовича… Ті свого часу свої діла розбили, а цьому інший час дано — він і діла творить не ті. З оповідань Гриші можна зробити висновок, що в нього, Чапаева, відвага і молодецтво — головні в характері риси. Він більше саме герой, ніж борець, більше пристрасний любитель пригодг ніж свідомий революціонер. В ньому переважують, очевидно, і збуджені до надмірності елементи неспокою, жадоби до зміни вражень. Але яка це оригінальна особа на фоні селянського повстанства, яка самобутня, яскрава, колоритна постать!»

Федір узнав від мужичків, як пройти до Парфеновича, і коли Лопар після розмови з головою Ради повів компанію чаювати, Федір до них не пристав, пояснив своє бажання і пішов на вказану адресу.

Години через півтори виїздили з Івантеевки. Федір сидів мовчазний і похмурий: Парфеновича не застав, той напередодні поїхав у Пугачов. Андрєєв поставив йому одне-два запитання, хотів викликати на розмову, але, побачивши, що не клеїться нічого, замовк. Терентій з Лопарем сиділи-сиділи, надумали пісень співати. Дует був знаменитий: Лопар не співав, а тільки похрипував, Терентій вищав дико і фістулою. Виходило щось жахливе, плутане і різке. Коли дуже вже надокучили, Андрєєв гукнув до них з переднього воза, щоб перестали вити. Хлопці, видимо згодившись, замовкли. Продрімали до самої Таволожки. А приїхавши, не чекали нітрохи, замовили коней, рушили на Пугачов.

Уже при виїзді з Таволожки мужики-візники поглядали скоса на чорні соковиті хмари, що диміли в потьмареному небі. Вітер дув різкий і непевний: він рвав без напряму, з усіх боків, наче атакував невидимого ворога, кидався на нього, як пес цепний, впивався, рвав оскаженіло, але щоразу могутнім поштовхом його відшпурювало назад. І знову кидався, і знову відскакував розлючений, з виском, з гавканням, з гнівним судорожним виттям. По землі кружляли, мчали й вертілися сніжні вихрясті вири: шляхи позамітало, наглухо запорошило снігом. Опускався і швидко згущався буремний присмерк. Чимраз наполегливіше, міцніше й різкіше бив по боках шаленіючий вітер, чимраз чорніше ставало небо, крутіше й швидше зривалися сніжні пластівці, металися у вихорі голками, крижинками, грудками просто в обличчя.

Як у нори кроти, глибоко в кожухи позаривалися подорож- ні. Ледве визирають візники. Від зустрічного вітру забиває подих, палючим морозом обпікає обличчя. Довго їхали — і чим довше, тим дужче, вільніше розмахувався шалений степовий буран. Коли дорога пішла лощиною, яром, на високому березі якого простягався ріденький чагарник, тут начебто стало затишніше; але тільки-но вибралися знову на рівнину — тут буран бушував, як буйний хазяїн на п'яному бенкеті: все, мовляв, моє і що понівечу, за те не відповідаю! Хмільно, весело, грізно було в заметільному степу.

До Пугачова лишалося верст із десять. Назустріч коливалися каравани верблюдів, траплялися окремі їздці; мабуть, багато хто з них не доїхав тоді до рідних халуп: або зовсім загинули, або пролежали ніч у снігу; цих відкопали тільки на ранок і сяк-так врятували од смерті.

«Такого бурану, — розповідали степняки, — не було вже багато років. Не інакше, — казали, — бог послав його як кару за холодні молитви, за те, що храми божі народ забуває».

Казали, але вже видно було, що слова ці — пусті слова, сама лише фраза, ходяча і звичайна, і говорять її мужички більше з християнської чемності, а самі й на копійку не вірять тому, що говорять.

Від бурану і на станцію набилося народу чимало. Коли під'їхали подорожні наші і, мов сніжні грудки, вивалились із саней, то тут уже не посилали одного розвідника Лопаря, а подались хто до станційного начальства, хто до коменданта, а милого Терешу спровадили по засніжених коліях шукати поїзди, які мають іти на Уральськ. Цей «поділ праці» був викликаний тим, що за час їзди до Самари хлопці стократ переконалися, як, свідомо і несвідомо, майстерно обдурюють залізничні верховоди щодо відправлення поїздів: коли скажуть, бувало, що поїзд іде «через годину», — це вже, будь певен, до завтрашнього дня не рушиш з місця, а коли скажуть «тільки на ранок», — так і жди, що проскочить перед носом.

Довго шукали чи коротко, а таки знайшли нарешті вагончик, в якому саме до Уральська зібралася група політичних працівників. Домовились, порозумілись, посідали з своїми речами. Але багато ще довелося побідувати, перш ніж дісталися до Уральська: під Єршовом замело колію — вилізали, розчищали снігові замети, лаялись з комендантами, правдою й неправдою добували дрова, нагрівали промерзлий гробок. Повзли повільно і нудно. Як тільки заїхали за Єршов, скоїлося щось з паровозом, — знову морока, знову висадка, довге нервове чекання. Потім з буксами щось сталося — і тут зупинка, знову турботи, клопіт, подорожні ремонти, нові й нові тривоги. Від Пугачова до Уральська їхали аж два дні, а тут і дороги тієї — рукою подати!

III. УРАЛЬСЬК

В Уральську зі станції подзвонили. Від коменданта прислали двоє саней; посідали хлопці з мізерним своїм манаттям, поїхали до Центрального готелю. Холод у готелі неймовірний, в номерах і вогко, і брудно, і голо: нема на чому сісти, нема на чому лягти, не знаєш, куди що покласти. Проте сяк-так влаштувалися, роздивилися, закріпили за собою номерок, — так учотирьох в одну кімнату і вселилися: не хотілося дружкам розбиватися.

Після того як з морозу видудлили зо два самовари підряд, блукали по місту, не знали, куди подіти вільний час. Ще на станції дізналися вони, що Фрунзе вранці виїхав ближче до позиції — керувати початим наступом. У цей час ближчі позиції були від Уральська всього за двадцять верст, і треба було поспішати відігнати ворога якнайдалі. А втім, ці перші бої для нас не були особливо вдалі, й одігнати козаків вдалося не тепер, а тільки пізніше, коли розроблений був і ширший, і обережніший план загального наступу одразу з кількох напрямів: не лише від Уральська, а ще й з боку Алек- сандрова-Гая на станицю Сломіхінську і через неї навперейми великому шляхові: Уральськ — Лбищенськ — Гур'єв — шляхові, яким мали гнати козаків червоні частини, що наступали з півночі.

Але про це згодом, згодом; усьому свій час, — до тяжкого переходу від Уральська до Гур'єва доведеться повернутися не раз.

У друзів наших були особливі звички, навіть ніби спеціальності. Наприклад, Терентій Бочкін дуже любив писати листи, і майже завжди в цих листах переважали в нього відомості господарського порядку: дізнається неодмінно — де, що й почім, все це запам'ятає, опише, порівняє…

Кличков — цей справно вів щоденник. В будь-якій обстановці і при будь-яких умовах ухитрявся й записував найважливіше. Якщо не в книжечку, то на аркушиках, інший раз відзначаючи на ходу, притулившись до паркана, — але вже все запише неодмінно. Приятелі з нього завжди глузували, не бачивши в тому ні пуття, ні користі.

— І чого ти, Федько, папір псуєш? Скаже, бувало, Андрєєв. — Охота от тобі усяку єресь писати? Та мало хто що зробив, хто сказав — хіба все охопиш? А вже як писатй, то треба все, зрозумів? Частинку писати нема рації, сама навіть шкода буде, бо в оману людей введеш…

— Ні, Андрійовичу, помиляєшся, — роз'яснював йому Федір. — Частинку я побачу, та другий, третій, десятий… складеш їх — і діло вийде, історія піде…

— Та ти ж там, чортяко, вигадуєш, мабуть, усякі нісенітниці… яка історія? — сумнівався Андрєєв.

— Я ж знаю, що до чого, — стояв на своєму Федір, відчуваючи гостру ніяковість од цих безцеремонних причіпок.

— Що ти знаєш? Нічого не знаєш, — перебивав Андрєєв, — дурницями займаєшся.

Кличков на цю тему говорити не любив і, знаючи впертість Андрєєва, замовкав, на деякі питання не відповідав зовсім і тим припиняв розмову.

Писав він у щоденник свій звичайно те, що аж ніяк не потрапляло на газетні шпальти або відбивалося там зовсім недостатньо. Для чого писав — не знав і сам: так, з природної якоїсь органічної потреби, не усвідомлюючи ясно, для чого.

Спеціальність Андрєєва була інша — розпізнавати всі справи по робітничому фронту; сюди його вабило так само, як Терентія до листування або Федора Кличкова до свого щоденника. Андрєєв, може, навіть і проти волі, інстинктом, усім, з ким заново і в новому місці розмовляв, починав ставити цілком особливі запитання: чи є фабрики, чи давно збудовані, чи добре працюють, чому і чи давно спинилися, скільки робітників, якого гарту, чи свідомі, чим, коли і як себе виявили і т. д. і т. д. Так і видно було робітника, якого тягне в рідне середовище, до рідних питань, потреб та турбот. Він цікавився також загальним становищем, головне, багатством місцевості, населенням, його складом і ступінню надійності; а втім, цими питаннями чи не в однаковій мірі цікавилися всі четверо.

Лопар був спецом у військових справах, — миттю дізнавався, які військові частини стоять поблизу, які полки кращі, які — гірші, що робиться по політичні^ роботі з червоноар- мійцями, чи багато комуністів, як вони поводяться, яке взагалі становище на фронті і т. д. і т. д.

Ці спеціальності визначилися почасти уже і в дорозі, але головним чином — пізніше, коли всі четверо втяглися в справжню роботу. В одних поле спостережень звузилось, як, наприклад, у Андрєєва (робітничі центри траплялися не часто), в інших, як у Лопаря, — розширились; але з цих же перших днів всім було видно одне: військові справи й інтереси захоплювали чимраз повніше, чимраз рішучіше відсували на задній план усяке інше життя і інші інтереси, аж поки їх не захопили цілком.

Виходили місто вздовж і впоперек. Обстановка нова, дивна, цілком особлива. Тільки й видно сірі солдатські шинелі, гвинтівки, багнети, гармати, військові повозки — справжній озброєний табір. По вулицях проходять червоноармійці колонами, проходять, метушаться; поодинці скачуть кавалеристи, котяться повільно гармати, велично пропливають на позиції нав'ючені каравани верблюдів. Навкруги стрілянина невпинна, непотрібна, розгульна, що ледве-ледве вщухає на ніч: одні «прочищають дуло», інші стріляють «дичину», у третіх «зірвалось ненароком». Один військовий спеціаліст, вираховуючи по секундах і хвилинах середню кількість цих випадкових пострілів, визначив, що марно за день розтрачується дурною цією стріляниною од двох до трьох мільйонів патронів. Чи вірний цей підрахунок — сказати важко, але стрілянина була воістину безсовісна. Тоді ще не було в тих, в степових військах, про які йде мова, свідомої залізної дисципліни; не було в полках кадрів свідомих більшовиків, здатних одразу полки ці перетворити, дати їм нове обличчя, нову форму, новий тон. Це прийшло згодом, а На початку 1919 року під Уральськом билися — і завзято билися, чудово, по-геройському билися — майже поспіль селянські полки, де або не було зовсім комуністів, або було дуже мало, та й то з них половина липових.

У цих полках мала успіх агітація, нібито комуністи — жандарми та насильники, ніби прийшли вони з міста силоміць вводити свою «комунію».

Нерідко в полках так і говорили, що «більшовики, мовляв, — це товариші і брати, а от комуністи — люті вороги»… Через два дні по приїзді Кличкову довелося навіть публічно робити доповідь на цю безглузду тему: «Яка різниця між більшовиками і комуністами».

А втім, нема чого дуже дивуватися, бо тема про більшовиків і комуністів облетіла чи не всю республіку, особливо ж гостро вона «дебатувалася» по окраїнах: на Кавказі, на Україні, на Уралі, в Туркестані і попала навіть у Грузію.

Яке складне було тоді становище в полках, можна судити вже з тоґо, що один з найблагородніших революціонерів, розумний і тактовний Ліндов, а з рм і ціла артіль більшовиків — полягли від рук своїх же «червоноармійців».

Коли за кілька днів прибув до Уральська іваново-возне- сенський загін у своїх типових «варязьких» шоломах з величезними червоними зірками на лобі, коли він узяв охорону міста, на ткачів з-за рогу починалася хижа стрілянина: стріляли червоноармійці «вільних» селянських полків, у яких приїжджі ткачі віднімали й урізували їхню розгнуздану «волю».

Проте вже дуже скоро, як тільки ці полки побачили, на що здатні ткачі в бою, як вони стійко й мужньо б'ються, — упередження одразу пропало, виросли інші, дружні стосунки.

В самому Уральську комуністів було небагато: хто загинув у боях, кого забрали козаки, частину було ще раніше розігнано й розполохано, частина лишилася у війську. Роботу здебільшого провадили приїжджі більшовики. Центральною постаттю був робітник-гірник, прозваний Фугасом, — дужо благородна людина, улюблений товариш, випробуваний боєць. Супротивно йому і завжди разом з ним змагавея і згадувався якийсь Пулемьоткін, Паршивенький інтелігентик, політичний франт і позер, теж комуніст, але з тих, які по лінії особистій заслуговують щирої, гострої неприязні. Пулемьоткін виявляв себе як честолюбний хвалько, балакун і фразер, що вискакує скрізь напоказ і намагається в усіх завоювати популярність. Приїжджа четвірка розкусила одразу «угруповання» навколо Пулемьоткіна та Фугаса, приєдналася до Фугаса, і за кілька днів тісно з ними здружилася.

Коли, стомлені ходьбою, повернулися тепер у свою нетоплену комірчину і Терентій наполовину закінчив традиційного листа, сповістивши, що «солянка з хлібом 5 крб., чорна ікра_ за фунт 23», з штабу прислали вістового, повідомили, що Фрунзе вернувся. Хлопці вмить на ноги — і гайда. Прийшли, але й тут усе дивно, все по-новому, незвичайно:- їх навіть не пропустили зразу, а пішли доповісти. Кому? Михайлові Васильовичу, з яким вони так близько знайомі, з яким працювали так тісно, так просто, по-товариському звикли. Та чи не сон це? Де там у чорта сон? Перед носом стоїть вартовий з багнетом! Він дивиться досить неприязно на приїжджих молодців, що пробували так безцеремонно й самовпевнено пролізти в двері до командуючого.

Потупцяли хвилинку в коридорі, почували себе ніяково, старалися не дивитися один одному в очі.

— Проходьте, — покликав хтось.

Увійшли. Зустріч була найщиріша, простецька, сердечно- товариська. Вони відчули, що перед ними той самий простий, доступний, завжди такий милий товариш. Потроху позбулися першої ніяковості, а тут знову — новини. Біля Фрунзе сидять військспеци — не якісь там «окунці», а «лящі» справжні: полковники колишні, генерали. І всі вони пориваються сказати йому «так точно» та «ніяк ні», усі вигинаються, ловлять на льоту слова. Хлопці розуміють, що «дисципліна», що по-їхньому, мабуть, і не можна, але самі в тон попасти ніяк не можуть: командуючого маЛо не Мишею звуть, невлад з ним мову ведуть, "Ніби десь у себе в партійному комітеті… Полковники слухають здивовано, дивляться розгублено, ніяково посміхаються і насторожуються ще більше, щоб за компанію з приїжджими хлопцями самим не зірватися з нарізу, не порушити субординації. Так тут два табори і були до кінця розмови: в одному — приїжджі хлопці, а в другому — військові специ. Фрунзе розповів, яка обстановка склалася на фронті, чого можна сподіватися, що доцільніше тепер зробити на ближчий час. Хлопці добродушно розвісили вуха, марно силкувалися запам'ятати все, зрозуміти й уявити ясніше: нічого не виходило. По-перше, не знали карти; і тому станиці та укріплені пункти були для них пустим звуком; з другого боку, такі поняття, як «стратегія», «тактика», «маневреність» і інші, засвоювались тільки загалом, а ясно не вкладалися в свідомості.

Незабаром специ вийшли, лишилася своя компанія. Тут музика пішла не та: плани розшифровувались докладно й одверто. Федір поглядав збоку на Фрунзе й дивувався, звідки в нього ця ясність розуміння у військовій справі, як це він так правильно все схоплює і ні перед якими питаннями не розгублюється. Й «му все зрозуміле, він тут зовсім легко розбирається, все ураховує, передбачає,— що за чорт! А чи давно був цивільною шляпою? Уже в ті дні, на початку командування Фрунзе, виявилися в нього чітко ці особливості, його характерні риси: легкість, швидкість, повнота і ясність розуміння, здатність до своєчасного та пильного ацалізу й всебічного урахування, впевнений підхід до розв'язання завдань і віра, колосальна віра в успіх, віра не пуста — обгрунтована.

Сиділи — балакали. Згадали рідний Іваново-Вознесенськ, спільних товаришів, недавню роботу. Розійшлися геть по півночі, а на ранок Фрунзе спішно виїхав до Самари, сказавши, що призначення пришле звідти, а до одержання, мовляв, доведеться побути тут, в Уральську, працювати в комітеті партії. Ця випадкова партійна робота забрала аж вісім днів, поки всіх чотирьох розподілили по армії.

Поміж себе говорили:

— Змінився… Михайло Васильович…

— Ще б пак… Роботи ж — сила…

— І пожовтів, змарнів, сердешний… Л

— Позеленієш, не те що… От вони, частини, тут — орда буйна, хіба мало клопоту з ними буде? Веліли, кажуть, уже не вперше припинити стрілянину, а що вийшло, от послухай!

І вухом припали до вікон: за вікнами ухала й дзвеніла одчайдушна стрілянина.

— Анархія, чорт би її вхопив! — буркнув сердито Андрєєв, потім помовчав і впевнено, спокійно пробасив: — Не таке ламали — все перекроїмо…

Надійшло свято 23 лютого — річниця Червоної Армії. Ворушитися почали, як це водиться, заздалегідь, а робота, справжня організація свята, проведена була й оформлена за три-чотири останні дні. Досвідченому Лопареві вже другого дня по приїзді було відомо, що партійна організація дуже слабка, що з святом клопотатися, по суті, нікому, і воно, мабуть, провалиться, якщо не втрутиться хтось активно, не візьме справу в одні певні руки. Ревком сповістив Лопаря, що справою відає партійний комітет; а прийшов туди — відсилають назад у ревком, посилаються на якусь неіснуючу комісію. На вимогу Лопаря швидко призначили збори, запросили робітничих. представників, але від ревкому знову-таки не з'явився ніхто. Лопар вирішив діяти на свій страх і риск, оголосив збори дійсними і правомочними, повідомив коротко про майбутнє свято і про неможливість дальшого зволікання з його організацією, запропонував обрати діловий виконавчий орган. У цей орган його обрали головою, Андрєєва — секретарем. Справа зрушила з мертвої точки. Місто поділили на райони, визначили місця, де будуть збори, відкриті масові мітинги, лекції на тему дня, хто і де буде виступати, як використати театр, кінематограф, оркестри. Зв'язалися з професійними спілками, викликали звідти робітників, робітниць, — одним доручили подбати про влаштування трибун, інших притягли до роботи по листівках, плакатах, черговому номеру «Яицкой правды»; жінкам-робітницям доручили дітей, яким мали дати того дня поліпшене харчування, театри, кінематографи. За три дні все було готове. Двадцять третього рано- вранці на голбвний майдан стяглися з усіх кінців колони робітників — вони збиралися по профспілках. Вони шикувалися рядами біля трибун, в середину пропускали військові частини, заради того дня злегка підчищені й приодягнені. Майдан повен народу. Промови… все промови та промови. Найкраще, найближче і найщиріше сприймають робітники і бійці просту, розумну, коротку промову Фугаса. А за Фугасом, як завжди, вискочив Пулемьоткін і почав безглуздо жмакати й жувати всім набридлі й усім знайомі істини про «гідру контрреволюції»… Він міг базікати скільки завгодно, коли не обірвати, не спинити… Минає десять… двадцять… тридцять хвилин — Пулемьоткін усе меле. Його вже смикали двічі за полу — не помагає. Набрид смертельно. А день морозний, червоноармійці давно переступають з ноги на ногу… Змерзли… Терпіти далі несила. Лопар Пулемьоткіну ззаду чітко і з притиском сказав:

Як не перестанете цю ж мить — я закричу «ура». Зрозуміли?

Пулемьоткін швидко озирнувся, блиснув водянистими злими очима і, побачивши рішучий вираз на обличчі Лопаря, зрозумів, що той не жартує,— закінчив Квапливо, зліз з трибуни, зник у натовпі. Промови як промови… Такі промойи того дня виголошувались по всій Радянській Росії… Вечір як вечір… І вечори були, мабуть, однакові: з лекціями, спектаклями, кіносеансами…

Від майдану — по місту з червоними прапорами, з революційними піснями. Прийшли на могилу загиблих воїнів, і тут стояла теж трибуна. З трибуни говорили Фугас і Лопар. Пулемьоткіна, що поривався виступити, своєчасно затримали і виступати йому не дали. Коли Лопар згадав про товаришів, що спочивають у братській могилі, пояснив, за яку вони справу загинули і як повинні ми шанувати їхню священну пам'ять, у відповідь на його палкі, повні свіжості й сили слова — глибоке, зосереджене, довге мовчання. І раптом — постріл. Цей одинокий і, можливо, цілком випадковий постріл — наче сигнал: скільки тут було частин, — радісно всі відкрили «вогонь по богу». Стрілянина зчинилася оглушлива, безладна, — це зовсім не був урочистий салют. При бажанні в такому сум'ятті легко було «зняти» якомусь там білогвардійцеві більшовиків, що стояли на трибуні: цього в розпалі ніхто б не помітив і не розпізнав. А вниз спускатися *— ганебно; так і простояли на вишці, аж поки розстріляли червоно- армійці свої патрони. Лопар стояв блідий, як місячна тінь, — за ці кілька хвилин він пережив могильний жах. Ніколи, ніколи потім, навіть у найстрашнішій бойовій колотнечі, не зазнавав він цього неясного, хвилюючого, дражливого трепету, в якому тремтіло безпомічне тіло. Нема гіршого стану, коли почуваєш себе безпорадним під владою сліпих випадковостей!

По Уральську День Червоної Армії пройшов, можна сказати, непогано, а як він пройшов по області — хто його знає; путніх директив дати туди не встигли, тільки нагадали загалом, що слід робити. На фронт ще напередодні виїхали Бочкін з Федором Кличковим; вони захопили, що можна було, з літератури: ювілейний номер «Яицкой правды», відозвоч- ки, різні листівки. Повернулися тільки пізно вночі, розбудили приятелів і з запалом розказували здивованим, — Напівсонним Андрєєву і Лопареві, як чудово зустріли їх на «передових позиціях» (це вимовлялося з гордістю неймовірною!), як бійці дякували за подарунки, за те, що пам'ятають про них, як слухали промови, просили приїздити знову! Сонні друзі озивалися тупо на ці захоплені слова. Андрєєв вилаявся спросоння і сказав, що йому смертельно набридли ці «мисливські байки». Розмова явно не клеїлась. Незабаром, через брак слухачів, оповідачам довелося замовкнути, хоч яке велике було бажання розповісти до «найменших подробиць» про свою барвисту подорож на «найпередовіші позиції». Цим закінчився для наших приятелів День Червоної Армії.

Одного найближчого вечора, після обіду, коли всі четверо були вкупі, принесли телеграму: «Лопареві і Бочкіну вранці виїхати в бригаду».

Кінець! Прийшов час розлучатися!

У всіх настрій був особливий, прощальний, сповнений несподіваних думок та почуттів. І нічого не було дивного в тому, що треба їхати вранці, а двом, може, слідом за ними. Вони ж цього тільки й чекали! І,все-таки були настроєні всі четверо по-особливому. У Лопаря й Терентія раптом з'явилася небувала войовничість, ніби вони тільки й знали досі, що воювали. Андрєєв був похмуріший, ніж звичайно, Федір зосереджено мовчав і з усмішкою слухав нервово-захоплені розмови від'їжджаючих товаришів.

Уранці в саночки посадили Терентія з Лопарем, попрощалися, поцілувалися, — поїхали дружки. А тут надійшла і друга телеграма: Андрєєву лишатися на місці, працювати комісаром тут же, в дивізії; Федорові Кличкову їхати в Алексан- дров-Гай налагодити там політичну роботу в новоутвореній групі, начальником якої призначається Чапаев. Як прочитав, так і завмер Федір, не повірив навіть зразу. Перечитав удруге і втретє,— сумнівів нема ніяких: Чапаев…

Ударило раптом у скроні, запульсувала поштовхами кров, він зразу й слова не міг вимовити од хвилювання.

«З таким героєм… з Чапаєвим пліч-о-пліч… як це все дивно склалося… Щось виходить дивовижне: то я мріяв про Чапаева як про легендарну особу, то раптом з ним разом, зовсім близько, запросто, як тепер ото з Андрєєвим… Може, навіть і зійдемося ближче один з одним, потоваришуємо?.. Ух, цікаво, чорт візьми, склалося все!»

З того моменту Федір сповнений був однієї тільки думки, одного тільки палкого бажання — якнайскоріше побачити Чапаева. І хоч про що починав говорити — зводив усі розмови до Чапаева. З телеграми можна було зрозуміти, що тепер Чапаева в Александрові-Гаї немає, він туди тільки збирається їхати, але — однаково… В Александров-Гай треба поспішати негайно! І Федір не став чекати наступного дня, зібрався години за три. З Андрєєвим попрощалися по-приятельському, сердечно і просто. Федір поїхав, Андрєєв лишився в Уральську сам.

IV. АЛЕКСАНДРОВ-ГАЙ

Федорові наговорили, що поїздом довезуть його до Алгая (так коротко називали Александров-Гай) мало не на другий день. А потім виявилось, що в Єршові, Урбаху і Красному Куті — пересадки. Три пересадки — це не жарт! Хто їздив у 1919 році залізницями, той повірить, що витримати в дорозі три пересадки — справа болісна і зовсім не легка. За приблизними підрахунками, підганяючи до середньої норми, Федір визначив, що подорож ця забере тижня півтора. Тому передумав, зліз у Дергачах, узяв коней і рушив на перекладних: тут навпростець до Алек'сандрова-Гая півтораста верст.

І знову степ, простори, голубі обрії, безмежні простирала снігу… Подекуди вже з'явилися лисини — чорніють горбочки оголеної землі. Коли нема великого вітру, вдень сонце, тепло, — значить, скоро весна закружляє хороводами. По степу села тут рідкі: двадцять п'ять — тридцять верст одне від одного; живуть вони ситим, замкнутим життям; тут і дівчат до інших сіл віддають мало — обходяться самі, всіх і на всіх вистачає вдосталь. Кожне село — ніби невелика республіка: почуває себе незалежно, нікого й нічого не потребує, м^є велику схильність до самостійності. Ці великі села, що їх доводиться проїздити до Алгая, відіграли величезну роль в історії громадянської війни уральських степів: Осинов-Гай, Орлов-Гай, Курилово… Ці села дали не тільки окремих добровольців, — вони дали готові червоні полки. Щоправда, з цих же таки сіл чимало куркульні пішло й до білих; але лишається безперечним, що перевага завжди була на червоній стороні. Коли в Курилово вдерлася в 1918 році козара і, за вказівкою місцевих куркулів, почала хапати радянських працівників, — піднялася вся величезна трудова сільська маса, озброїлась, хто чим міг, перебила козаків, рештки вигнала геть і тоді ж вирішила створити свій окремий полк: його назвали Куриловським. Приблизно в такій самій обстановці створені були й інші місцеві полки: Домашкінський, Пугачовський, Стеньки Разіна, Новоузенський, Малоузен- ський, Краснокутський. Вони створювалися спершу для того, щоб охороняти та обороняти свої рідні села; бійцями й командирами (комісарів спочатку не було) були всі свої ж односельчани. Спайка була, певна річ, надзвичайна: тут люди знали одне одного десятки років, часто були давніми товаришами, багатьох зв'язували й родинні стосунки — в Курилов- ському полку служили, наприклад, батько з п'ятьма синами. Бували, правда, і такі явища, що колись близькі друзі раптом розділялися: один тікав з білими, другий вступав черво- ноармійцем до рідного полку; бували випадки і ще разючіші, коли члени однієї сім'ї розколювались на дві половини: одна до білих, друга до червоних.

Усі ці місцеві полки, створені для оборони своїх сіл, незабаром змуШені були ходом подій покинути рідні місця, піти глибоко в уральські степи, звідти на Колчака, від Колчака — знову в степи і з степів — на панський Польський фронт.

Серед інших заслуженим, геройським полком вважався Мусульманський, який налічував чотирнадцять національностей; переважали в цьому полку киргизи, досі безжалісно й безсовісно експлуатовані багатими неробами козаками, до яких вони почували жагучу, жорстоку ненависть. Добровольчі полки ці творили справді героїчні діла: без снарядів, без патронів, погано й недостатньо озброєні, роздягнені, невзуті — вони довго трималися, стійко й хоробро билися, багато разів і успішно били повстале проти Радянської влади уральське козацтво. Як бійці вони стояли незмінно високо від початку й до кінця; що ж до політичної свідомості, то вони дозріли не зразу і не зразу охопили і збагнули причини й масштаб розпочатої соціальної боротьби: слабка дисципліна, своєрідне поняття про «волю», тривала боротьба за виборність комскладу, неясне і неточне розуміння завдань і директив, що надходили з центру, — всі ці ознаки ще довго^довго відрізняли від полків центральної Росії ці молодецькі добровольчі, поспіль селянські полки.

Александров-Гай мало чим різниться від інших «гаїв» — Орлова-Гая, Осинова-Гая, та, мабуть, і всіх степових селищ, близько схожих одне на одне: село розкидане, просторе, в центрі брудне, на околицях непролазне. В ті часи Александров- Гай був надзвичайно жвавим пунктом: тут стояли штаб бригади, політичний відділ, різні команди, бойові частини. На Шильну Балку, на Бай-Туран і Порт-Артур, на Уральськ — в усі сторони йшов жвавий рух, підтримувався зв'язок то з військовими частинами, то з керівними центрами; невпинно сунули повозки, від'їздили нові люди; кудись поспішали непосидющі кавалеристи, проповзали селянськими підводами і гойдалися на гордих верблюдах цілі військові каравани, відвозили, привозили, розвантажували, навантажували, — всюди вирувало життя: так воно, певне, ні до того, ні після не вирувало в Александрові-Гаї. Місцева інтелігенція на майдані і по головній вулиці щовечора влаштовувала гулянки на зразок ярмаркових, і тут, певна річ, не дрімали червоноармійці, які зачарували на той час добру половину алгайського жінперсоналу.

Політичний відділ бригади час від часу організовував мітинги як для червоноармійців, так і мішані. На цих мітингах висвітлювався, головним чином, стереотипний «поточний момент». Жителів втягти в політичне життя, звичайно, було важче, ніж червоноармійців, — ці йшли охоче, слухали уважно, просили скликати їх частіше, розповідати більше й докладніше. Бажання чудове, але здійснювати його доводилося не завжди, і не тільки через брак політичних сил, — ні, сил для тих- місць і часів, мабуть, було й досить, — часто скликати на мітинги й збори не дозволяла воєнна обстановка: навкруги козаки, наскочити можуть несподівано, застукавши в зборі масу неозброєних бійців, можуть наробити немало лиха.

На чолі політичного відділу стояв тоді петербурзький робітник, Микола Миколайович Йожиков, людина ще зовсім молода років двадцяти двох, але зріла, розумна й серйозна. Йожиков був у той час і комісаром бригади. В селі не тільки командний склад та червоноармійці, а й жителі ставилися до Миколи Миколайовича з величезною пошаною. Його любили за просту, розумну, ласкаву мову, за те, що на вітер слів не кидав, а, раз сказавши, обіцяне виконував, за те, що в селі не було ніяких бешкетів, і це справедливо приписувалось його моральному впливові на червоноармійців. А бійці любили його — і найбільше любили за те, що в походах він був завжди з ними, в боях сам лежав і біг у цепу, поводився як рівний товариш.

Треба сказати, що в ті часи — на самому початку 1919 року — взагалі в Червоній Армії не була ще розгорнута як слід політична робота. Форми й методи її були неясні, і багато політпрацівників, а особливо з молодших комісарів, були просто найбільш свідомі бійці, що особистим прикладом показували, як треба воїнові Червоної Армії терпіти голод, холод без взуття та одежі, як треба зносити труднощі й нестатки у виснажливих походах; як треба битися відважно, а при потребі,— спокійно, чесно вмирати. Безперервні бої не давали змоги протягом тижнів і навіть цілих місяців розпочати хоча б скільки-небудь зосередженої й систематичної роботи. Обмежувалися випадковими «політнаскоками», а справжню політичну роботу відкладали до кращого часу. Під Алексан- дровом-Гаєм умови були не гірші й не кращі, ніж у інших місцях; резерви були маленькі, стояли вони на відпочинку неподовгу, а головна маса бійців невідлучно була на лінії вогню. Працівники політичного відділу, крім тих, що вели «сидячу» роботу, раз у раз виїздили з політвідділу на позицію, відвозили туди літературу, нові розпорядження, інструкції і вказівки, зв'язувались там з комісарами, партійними осередками, інструктували тих і других; якщо вдавалося, провадили роботу і серед червоноармійців, а коли була потреба — залишивши свої інструкції, брали гвинтівку і йшли в бій. Саме в ті дні, на самому початку березня, троє із співробітників бригадного політвідділу загинуло в нерівному бою, відступаючи лощиною з купкою червоноармійців під натиском величезної лавини козаків.

Авторитет політичних працівників у селянських полках тримався виключно як авторитет найкращих, мужніх і чесних воїнів Червоної Армії. Миколу Миколайовича, отже, поважали надзвичайно і серед бійців його завжди мали як кращий приклад.

На початку березня позиції були біля Порт-Артура — маленького і вщент розбитого селища, що стояло на дорозі до станиці Сломіхінської (від Алгая за кілька десятків верст); через цю станицю можна було вийти на великий шлях Уральськ — Лбищенськ — Сахарна — Гур'єв. Армія, центр якої був в Уральську, мала найближчим часом почати загальний наступ і комбінованими діями відігнати спершу козаків від Уральська якнайдалі, а потім знищити козацьку армію. З боку Александрова-Гая удар мали спрямувати на станицю Сломіхінську, і далі наступ належало розвивати через Чижинські болота, виходячи на великий Уральсько-Гур'єв- ський тракт. Цим маневром перетинався шлях козачим частинам, що відступали під натиском червоного війська, з боку Уральська. День наступу був близький. Алгайська бригада готувалася з гарячковою поспішністю.

Приїхавши в станицю, Федір одразу піщов до політвідділу. Там провели його до Миколи Миколайовича. Закутаний у чорну глуху шубу, з неймовірно кудлатою папахою на голові, у валянках, він сидів у порожньому, високому, зовсім не- топленому кабінеті. Сидів сам один і червоними, тремтячими від холоду пальцями рився у купі паперів, що лежали на столі.

Обстановка в кабінеті убога: стіл та стілець — більше нічого. А на столі — недогризок поганого копійчаного олівця, лампадка з підозрілою грязючкою, певне — чорнилом, замиз- кана ручка, схожа більше на воскову свічку, саморобне прес- пап'є, дві політичні книжки, якийсь «діловий» журнал і ціла купа, безладна пухка купа різноманітних паперів. Привіталися, познайомились. Федір показав йому телеграму, в якій Фрунзе говорив, що «товариш Кличков відряджається для ведення роботи в александров-гайській групі». (Бригада розгорталася в групу, додавалися нові частини).

Йожиков подивився на папірця якось неуважно і мовчки повернув його Федорові. А потім несподівано:

— Ходім, — каже, — я вас влаштую. Чаю, чи що, нап'єтесь, та й відпочинете з дороги…

Федорові хотілося зараз же почати з Йожиковим ділову розмову, з'ясувати загальне воєнне становище, стан політичної роботи, перспективи, вжиті заходи, можливості,— одне слово, з місця в кар'єр. Але Йожиков так швидко і дбайливо відвів його до себе на квартиру, так охоче роздобув окропу і хліба, що ділову розмову поки що довелося відкласти. Кімнату займав він у величезній порожній квартирі; посередині зал, по боках кімнатки; в одній з них оселився і Федір. У залі стояв рояль, і Йожиков, як тільки посадив Федора за стіл, підійшов і одну по одній став поганенько награвати революційні пісні. В кімнаті було холодно й лунко.

Помалу зав'язалася розмова. Федір дивився на моложаве, бліде й суворе обличчя Миколи Миколайовича, милувався ним і почував невимовну радість од свідомості, що такий хороший хлопець керує тут політичною роботою. Як це звичайно буває, вони протягом однієї години встигли один одному розказати свої біографії, історію й умови своєї минулої партійної роботи, як потрапили на фронт і чого сподіваються в близькому майбутньому. Розмова нібито розвивалася цілком нормально, а Федорові все здавалося, що Йожиков чи то куди поспішає, чи то нервується, чи то ображений чимсь і не- вдоволений. З обличчя було видно, що це прямий, одвертий і простий чоловік, а тут він і в очі Федорові ні разу не подивився прямо, — все кліпає та дивиться в землю, потирає руки, не сидить на одному місці, раз у раз схоплюється, посміхається штучно й нещиро, надто запобігливо й поспішно з усім погоджується…

_ «Що за чорт, у чому тут річ?» >— питав сам себе Федір і не знав, як відповісти, як зрозуміти Йожикова.

Прийшли в політвідділ, у холодний кабінет, і тут розмова сама собою набрала майже офіційного напрямку. Йожиков сам говорив мало і ні про що не розповідав, а тільки вислухував Федорові запитання і коротко на них відповідав — неохоче, сухо, нібито навіть зневажливо. Коли входив хтось із співробітників, Йожиков зустрічав його радісно і заводив розмову нескінченно довгу і, очевидно, зовсім не потрібну. Коли б Йожикова взагалі можна було вважати за балакуна — чого ж тут було б і дивуватися? Але Федір правильно визначив, що той — навіть зовсім навпаки — скупий на слова, і особливо в діловій обстановці: тут він або дає розпорядження, або інформує і пояснює лише настільки, наскільки вимагає справа. Тому штучна балакучість Миколи Миколайовича знову-таки здалася Кличкову ненормальною, і знову здивувався він, чому б це уникати Йожикову розмов з ним, Федором, і так радіти кожному співробітникові, який заходить у кімнату?

З коротких відповідей можна було зробити висновок, що партійні осередки всюди існують; товариські суди працюють добре; література є, лекції, збори і мітинги провадяться регулярно й успішно і т. д. і т. д. — одне слово, справу поставлено зразково, і Федорові «ставити й розвивати» роботу, мабуть що, й не доведеться, оскільки він приїхав на все готове.

Признатись одверто, Федір і сам почував себе досить ніяково, приступаючи до нової роботи. Він досі на фронті не бував, нічого тут не знав і тому «вчити» Йожикова не міг, та й приїхав він з найщирішим бажанням працювати, — не командувати, а працювати: питання про субординацію зовсім його не цікавило. З першої ж розмови він про це одверто сказав Миколі Миколайовичу і з глухого мугикання того не розібрав, добре чи погано прийняв він його одвертість. Розмовляючи тепер у кабінеті і чуючи скупі, вимушені відповіді, Кличков вирішив діяти дуже обережно і тактовно, бо запідозрив, що той ображений його призначенням, яке ставило Йожщсова в підлегле становище і зводило з п'єдесталу, на якому він укріпився як у бригаді, так і в самому Алгаї. Досі він був єдиним авторитетним політичним центром: до нього сходилися всі нитки, у нього всі і завжди шукали відповіді — тільки в нього самого, більше ні в кого. А тут раптом приїхав цей Кличков — політичний голова цілої групп, в яку бригада входила лише як частина… Баста! П'єдестал може похитнутися. Кличков Йожикова може потроху затемнити і відтіснити з панівної позиції,— ось сумніви, які, на думку Федора, мусили хвилювати Миколу Миколайовича, ось причини того, чому він з неприхованою неприязню почав ставитися до Федора вже за півтори години після їхнього знайомства.

Насторожився Кличков, не став далі розпитувати і чуттям організатора зрозумів, що йому треба робити.

По-перше, він вирішив ознайомитися фактично, з документів та звітів, з роботою в бригаді, якщо не через Йожикова, то через його помічників і співробітників, добуваючи від них офіціальні звіти і всякі відомості.

В другу чергу він вирішив добитися скликання невеликих нарад-конференцій партійних осередків, культйомісій, контр- госпкомісій, зборів військкомів і т. д. Це допоможе йому одразу багато дечого побачити і зрозуміти.

Далі він мав намір об'їхати частини й поглянути там на справжню постановку роботи і, нарешті, в наступних боях хотів брати участь особисто як рядовий боєць і тим заслужити собі ім'я хорошого товариша і хороброї людини. Ця обставина могла мати вплив на успіх або неуспіх всієї його дальшої політичної роботи.

Найближчі кілька днів, аж до наступу, Федір здійснював наполегливо поставлені перед собою завдання. Він уже не раз розмовляв і в організаційному, і в культурно-освітньому, і в інформаційному відділах, але всюди натрапляв на ту ж таки упереджену й неприязну зустріч: вплив Йожикова почувався скрізь. З великими труднощами вдалося йому все ж таки дістати досить докладний звіт про стан роботи в цілому. Доповідь рясніла загальними місцями, — на цю хибу десятки, сотні разів натрапляв Федір і згодом, коли прийняв ще ширшу політичну роботу. Як звичайно, виклад починається з Адама, потім ідуть вказівки на первісний «хаотичний стан», далі роз'яснюється, що «робота налагоджується», але в деяких своїх частинах ще 4не на належній висоті»; закінчується доповідь вказівкою на безліч ужитих «плодотворних заходів», які, безумовно, усунуть всі існуючі недоліки.

Загалом серед гордих, слів можна було роздивитися, що по полках досить справно й старанно розвозять книжки і створюють бібліотечки; школи грамоти зовсім припинили свою діяльність через бойові операції, а коли вони працювали, то відвідувались погано; всякі комісії формально нібито існують і організовані скрізь, але точних відомостей про їхню роботу нема; мітинги провадяться, але рідко, зате от спектаклі любительськими гуртками ставляться часто й відвідуються охоче. В такому ж роді вся доповідь. Деяке, уявлення про роботу, звичайно, давала й ця сухенька реляція, а все ж головні надії Федір покладав тепер на особистий об'їзд частин і безпосереднє ознайомлення з роботою на місцях.

Спробував він скликати декого з комісарів, — упереджене ставлення зустрів і тут; призначив збори представників осередків, — вони й зовсім не відбулися; призначив мітинг, але політвідділ оповістив погано, і зібралася зовсім випадкова публіка, чоловік п'ятдесят-шістдесят.

Справа не клеїлась. Довго тривати так не могло. — Федір чекав тільки приїзду Чапаева; цей приїзд, вірив він, розрубає гордіїв вузол, роз'яснить усю неясність такого становища.

Післязавтра — наступ. Чому ж нема досі Чапаева? Федір послав запит в армію, але відповіді не дістав. Завтра виступлять на Козачу Таловку, до Порт-Артура, останні частини; до моменту наступу вони будуть у вихідних пунктах.

У штабі призначено останнє засідання, — остаточно обговорюється розроблений детально план наступу. Розпочнеться він одночасно з трьох пунктів; розрахований не так на раптовість, як на загальну свою організованність і перевагу нашої техніки, головним чином кулеметів. Федір, який тоді ще мало що тямив у військових питаннях, уважно прислухався до всього, що на цій військовій раді говорилося, але сам в обговорення і суперечки не вступав, тільки поглядав в обличчя одному, другому, третьому «спецові» і думав:

«А цей — невже зрадник? І невже весь цей пафос — сама тільки фікція, видимість, замилювання очей нашому братові? А назавтра, як тільки все буде готове, невже обернуться вони з друзів на ворогів?»

І особливо пильно, затамувавши подих, вдивлявся він в обличчя полковника, командира бригади:

«Невже?»

Але обличчя в комбрига було з тих, що не викликають побоювань, — одразу до себе прихиляє, змушує вірити.

«А все ж таки, комісаре, пильнуй!»

Засідання ради закінчено. Всі виходили з-штабу.

Весь цей день і цілий вечір один за одним, транспорт за транспортом, караван за караваном ішли на Козачу Таловку. Порожнів Александров-Гай. Завтра підуть останні: він залишиться осиротілий і беззахисний.

V. ЧАПАЄВ

Рано-вранці, годині о п'ятій-шостій, хтось твердо постукав до Федора в двері. Відчинив — стоїть незнайомий чоловік.

— Здрастуйте. Я — Чапаев!

Зникли рештки дрімоти, ніби хто вдарив і миттю витверезив од сну. Швидко глянув йому в обличчя, простяг руку якось надто квапливо, старався бути спокійним:

— Кличков. Давно приїхали?

— Щойно зі станції.т: Там мої хлопці… Я коней послав…

Федір швидко-швидко обмацував його пронизливим поглядом: хотілося якнайшвидше розглядіти, побачити в ньому все і все зрозуміти. Так темної ночі на фронті нишпорить охочий шукач-прожектор, поспішаючи вдертися в кожну щілину, вигнати морок з кутків, оголити соромливу наготу землі.

«Звичайний чоловік, сухорлявий, середній на зріст, видно, невеликої сили, з тонкими, майже жіночими руками; рідке темно-русе волосся прилипло пасмами до лоба; короткий нервовий тонкий ніс, тонкі брови ланцюжком, тонкі губи, блискучі чисті зуби, виголене начисто підборіддя, пишні фельдфебельські вуса. Очі… світло-сині, майже зелені — бистрі, розумні, немигаючі. Обличчя матове, свіже, чисте, без прищиків, без зморщок. Одягнений у захисного кольору френч, сині штани, на ногах оленячі чоботи. Шапку з червоною околичкою тримає в руці, на плечах ремені, збоку револьвер. Срібну шаблю разом із зеленою чумаркою кинуто на скри- і ю…» — так записував увечері Федір про Чапаева.

Певна річ — з дороги треба б чаю напитися, а він чаю пити не схотів, розмовляв стоячи, вістового відіслав до командира бригади, щоб той прийшов у штаб, куди прийде зараз і він, Чапаев. Незабаром гомінкою ватагою ввалилися хлопці, що приїхали з ним; закидали всі кутки речами: на столи, на стільці, на підвіконня покидали шапки, рукавиці, ремені, розклали револьвери, деякі скинули пляшкові білі бомби і недбало ткнули їх тут-таки, серед злинялих шапок та рукавиць. Засмаглі, суворі, мужні обличчя; грубе густе волосся; вайлуваті, незграбні рухи і мова, скроєна нескладно, випадково, зате сильно й переконливо. В декого манера говорити була така дивна, що можна було думати, ніби вони весь час лаються, уривчасто й різко про щось питають, так само різко і наче сердито відповідають; речі летять шкереберть…

Від розмов і суперечок загудів весь будинок: приїжджі жваво і всюди «розташувались», тільки до Йожикова в кімнату не потрапили — вона була замкнута зсередини.

Через дві хвилини Федір бачив, як один з гостей розлігся у нього на неприбраному ліжку,'задер ноги вгору по стіні, закурив і попіл струшував збоку, націлюючись неодмінно допасти на чемоданчик Кличкова, що стояв біля ліжка. Другий привалився до «туалетного^ тендітного стола, і той хруснув, надломився, похитнувся набік. Хтось рукояткою револьвера вибив шибку, хтось баранячим, брудним і вонючим кожухом накрив на столі хліб, і коли його стали потім їсти — гидко смерділо. Разом з цією ватагою, наче ще задовго до неї, вдерлася до кімнати міцна, здоровенна, галаслива розмова. Вона не змовкала ні на хвилину, але й не розросталася, — гу- ла-гула все з тією ж силою, як спочатку: то була нормальна, звичайна мова цих свіжих степових людей. Спробували б розібрати, хто в них тут начальник, хто підлеглий! І натяку нема: поводження однаково стильне, манери однаково різкі, мова самобутня, колоритна, насичена соковитою степовою простотою. Одна сім'я! Але нема ніякої видимої прив'язаності одного до одного або запобігливості, ніякого взаємного піклування, хоча б у найдрібніших випадках, — нема нічого. А водночас бачите й почуваєте, що це одна і міцно зв'язана пачка людей, тільки зв'язана вона іншими узами, тільки викарбувалася вона у своєрідну форму: їх зв'язало, спаяло кочове^, бойове, сповнене небезпек життя, їх зблизили мужність, особиста відвага, презирство до нестатків і небезпеки, вірна, незмінна солідарність, взаємна допомога — все многотрудне й барвисте життя, проведене вкупі, пліч-о-пліч, у строю, в бою. *

Чапаев виділявся. У нього вже було дещо від культури, він не мав такого примітного вигляду, не поводився так, як усі: наче кінь степовий, сам себе на вузді тримав. Ставлення до нього було теж дещо особливе, — знаєте, як іноді по шибці лазить муха. Все повзає, все повзає сміливо, наскакує на інших таких самих мух, перестрибує, переповзає, або зіткнуться і обидві розлітаються в сторони, а тоді раптом наскочить на осу і злякано — чирк: полетіла! Так і чапаєвці: поки самі між собою — цілковита невимушеність; можуть і ляпнути, що на думку спаде, і шпурнути один в одного шапкою, ложкою, чоботом, хлюпнути, скажімо, окропчиком із склянки. Та тільки зустрівся на шляху Чапаев — цих вільностей з ним уже нема. Не від страху, не через те, що нерівня, а з особливої пошани: хоч і наш, мовляв, він, а зовсім особливий, і з усіма рівняти його не з руки.

Це почувалося щосекунди, хоч би як вільно при Чапаєві поводилися, хоч би як галасували, лаялися шестиповерхово":

тільки зіткнуться — картина міняється вмить. Так любили 1 * так поважали.,

— Петька, в комендантську! — наказав Чапаев.

Й одразу вийшов і мовчки побіг Петька: маленький, худенький, чорнявий, що був тут «для особливих доручень».

— Я через дві години їду, коні щоб враз були готові. Верхівців уперед пошлеш, нам з Потаповим санки — живо! Ти, Потапов, зі мною!

І владно кивнув головою Чапаев жовтолицьому сутулому парубкові. Парубкові було років тридцять п'ять. У ньому сміялися сірі добрі очі, а голос хрипів, як воронячий кряк. При могутній, кремезній постаті були дивні його м'які, наче дівочі, рухи.

Потапов розповідав, мабуть, щось веселе й смішне, але почувши слово Чапаева — враз прохолов, погасив, як свічку, усмішку в сірих очах, подивився прямо й серйозно Чапаеву в очі зустрічним поглядом і очима йому сказав: «Чую!»

Тоді Чапаев скомандував далі:

— Окрім — нікого! Комісар от ще поїде, та кіннотників дати трьох. Решта за нами на Таловку. Коней не гнати марно. Бути надвечір! Слухай… — оглянувся Чапаев навколо й побачив, що нема, кого шукав. — Ага… послав же його. Ну, ти, Кочнєв, іди подивись у штабі. Якщо всі зібралися — скажеш.

Кочнєв вийшов. Він видався Федорові гімнастом — такий швидкий, легкий, гнучкий, жилавий. Коротка тілогрійка, коротенькі рукави, малесенька шапчина на потилиці, на ногах черевики, до колін обмотки. Років йому менше як тридцять, а лоб весь у зморшках. Очі хитрі, світло-сірі, ніс широкий і вогкий, він ним шморгає і якось усе шахраювато його набік скривляє. Зуби білі, вовчі, здоровенні; коли сміється — хижо вискалює, наче збирається погризти на шматки.

Був тут Чеков. Впадав у очі широкими рудими бровами, пишними багровими вусами, крокодилячою пащею, монгольськими-вилицями; як п'явка, налита кров'ю, — звисала нижня губа, квадратом випиналося чавунне підборіддя, а над ним, як гриб у чавуні, пітний і рихлий ніс. Під рудими рогожками брів — як вуглини, очі Чекова. Широкі й круті у Чекова груди, важкі лапи-лопати. Чекову сорок років з чимось.

Порався коло чайників, різав хліб, сипав дотепами, сам реготав, усіх зачіпав і всім відповідав Тьоткін Ілля, заслужений червоногвардієць, маляр з професії, добродушний, дзвінкий, загальний улюбленець, охочий до пісень, до ігор, до

забави. Роками трохи старший за Петьку: двадцять шість — двадцять вісім.

Поруч стоїть і чекає терпляче, мовчки хліба від Тьоткіна. Вихор — завзятий кавалерист, запальний командир кінних розвідників, на лівій руці без мізинця. Ця обставина — мішень для дотепів.

— Вихор, штрикни його мізинцем, безпалого хріна.

— А мізинчика покажеш — цигарку дам…

— Дев'ятипала бринда… Пес дев'ятиногий!

Вихора трудно обурити: з природи такий, завжди такий, в бою такий. Багато може мовчки зробити людина!

Більш за всіх штовхався, міцніш за всіх лаявся і галасував Шмарін, — у дубленій чумарці, у валянках (все мерзне, хворий), з хрипким, як у Потапова, голосом, чорноокий, чорноволосий, смуглявий, з усіх найстарший: йому під п'ятдесят.

Кучер Аверка, хлопчина, — тут же з усіма, сперся на батіг, пильно стежить, як клопочуться про закуску та про чай. Обличчя в Аверки багрове, ніс — як цибулина, очі з морозу посоловілі, губи обвітрені, потріскані, на шиї намотана хустка — з нею і спить.

З вістових постійний і улюблений — Лексій, давній знайомий Чапаева, меткий, спритний хлопець. Коли що треба дістати — посилають Лексія: усе добуде, все приготує й принесе. Чи підживитися треба, заколесник на повозку або ремінця до сідла, ліків домашніх добути — нікого не посилають, крім Лексія: найспритніший кругом чоловік.

І що за народець зібрався! Що обличчя — то й тип: сідай і пиши з нього степову поему. У кожного своє. Нема двох, щоб в одно: хлопець до хлопця, як камінь до каменя. А разом усі — перевите і звите молодецьке гніздо. Одна сім'я! Та яка сім'я! -

Увійшов Кочнев.

— Командир бригади в штабі, можна йти…

Зчинився легкий рух — цікавість освітила не одну пару спрямованих на Чапаева очей.

— Ходімо!

І Чапаев мотнув головою до Потапова, ткнув пальцем Шма- ріну і Вихору. Забряжчали шпорами, важко застукали підкованими каблуками, вийшли. Федір разом з ними. Федорові здавалося, що Чапаев приділяв йому надто мало уваги і зрівнював його з своїм «почтом». Десь глибоко від цих підозр затаїлося недобре побоювання, і він згадав, як розповідали про Чапаева, нібито в 1918 році, під час бою, коли він був з військом оточений, а якийсь комісар розгубився, — відшмагав його Чапаев нагаем на возі… Згадав — затривожило погане почуття. Знав, що могли все це й вигадати, могли й перебільшити, тоді і часи були не ті, і сам Чапаев був інший, та й комісар міг трапитися всякий! Федір ішов позаду. І вже саме те, що ішов він позаду, було неприємне.

З командиром бригади Чапаев привітався нашвидку, уривчасто, дивлячись убік, а той галантно зігнувся, пришпорив, потім виструнчився, мало не рапорт випалив. Про Чапаева він багато чого наслухався, тільки все більше з поганого, з хуліганського боку, в кращому разі — знав про Чапаева-дива- ка, а путящого про нього не чув, степовим летучкам про геройство чапаєвське не вірив.

З усіх дверей визирали цікаві. Так десь у купецькому домі визирають із щілин домашні, коли, бувало, приїздить знатний гість. Видно було, що наслухався про Чапаева страхів усяких не лише комбриг. У приміщенні штабу чисто сьогодні, як ніколи. Всі сидять і всі стоять на своїх місцях. Приготувалися, не хотіли осоромитися, а може, і побоювались: запальний Чапаев, хтозна, як подивиться?.. Коли прийшли в кабінет командира бригади, той розстелив на столі бездоганно накреслений план завтрашнього наступу. Чапаев узяв його в руки, подивився мовчки на тонкий рисунок, поклав знову на стіл. Присунув табуретку. Сів. За ним посідали всі, хто був.

— Циркуль!

Йому дали поганенький, іржавий циркуль. Розкрив, покрутив-покрутив, — не подобається:

— Вихоре, піди в Аверки з сумки мій дістань!

За дві хвилини Вихор вернувся з циркулем, і Чапаев став виміряти по рисунку. Спочатку міряв тільки по рисунку, а потім карту дістав з кишені — по ній став викльовувати. Раз у раз питався про відстані, про труднощі переходу, про воду, про обози, про ранкову півтемряву, про степові бурани…

Всі присутні мовчали. Тільки зрідка вкине комбриг у мову його слівце або на запитання відповість. Перед очима Чапаева по тонких лініях карти розгорталися снігові долини, спалені селища, війська, що йдуть у присмерку цепами й колонами, повзли обози, в ушах гудів-свистів холодний вранішній вітер, перед очима мигтіли горбки, колодязі, замерзлі сині річечки, поламані сірі містки, чахлі чагарники.

Чапаев ішов у наступ!

Коли кінчив виміряти — вказав комбригові, де які є помилки: то перехід великий, то привал невдалий, то рано вийдуть, то пізно прийдуть. І всі міркування підтверджував помітками, які робив, поки виміряв. Комбриг згоджувався не дуже охоче, іноді сміючись нишком, у собі. Але згоджувався, відзначав, змінював написане і накреслене. В деяких питаннях, немов за співчуттям і підтримкою, Чапаев звертався то до Вихора, то до Потапова, то до Шмаріна.

— А ти що скажеш? Ну, як думаєш? Правильно кажу чи ні?

Не звикли хлопці балакати багато в його присутності, та й небагато могли вони додати — так докладно й точно все бувало в Чапаева передбачено. На нього і прислів'я переробили: «Чапаеву завжди не заважай… Йому от як: одна голова добре, а дві гірше…»

Це нове прислів'я вигадали тільки для нього. І добре вигадали, бо бували раніше випадки, коли він послухається поради, а потім і бідкається, лається, кляне себе. І не забути ще хлопцям однієї наради, коли вони в розпалі наговорили казна-чого. Чапаев слухав, довго слухав, і навіть підтакував:

— Так, так… Да… Добре… От-от-от… Ду-уже добре…

Співрозмовники думали й справді, що він згоджується та

схвалює. А кінчили:

— Ну, гаразд, — каже, от що треба робити: на все, що балакали, плюнути й забути. Нікуди не годиться. Тепер слухайте, що стану я наказувати!

І почав…

Та так почав, що зовсім по-іншому справу повернув — навіть схожого не лишилося нічогісінько з того, про що так довго радилися.

На нараді тій були всі троє — пам'ятали її, і тепер уже лізли мало, багато мовчали, чудойо знали, коли й де можна говорити, чого не можна:

«Іноді й пораду, може, слід подати, це правда, а іноді і словом одним лиха накоїш!»

Тепер мовчали. Мовчав майже весь час і Федір: він ще не дуже тямив у військових питаннях і деякі пункти насилу розумів або зовсім ніяк собі не уявляв, — це вже потім, по кількох місяцях, засвоїв він бойову й іншу фронтову премудрість, а тепер — чого ж від «шляпи цивільної» було й вимагати.

Заклавши руки за спину, він стояв біля самого стола і заглядав глибокодумно на карту і. на рисунок, то хмурячи брови, то покашлюючи вбік, з явним побоюванням перешкодити діловій розмові. Вигляд у нього серйозний, спокійний. Збоку можна було подумати, що він тут усім рівноцінний співрозмовник.

Федір вирішив давно, до зустрічі з Чапаєвим, установити з ним особливу, обережну, тонку систему відносин: уникати напочатку розмов суто військових, щоб не виявити себе цілковитим профаном; вести з ним політичні розмови, де Федір буде, безперечно, сильніший; викликати його на одвертість, змусити висловитися в усіх пунктах, аж до інтимних, особистих властивостей і подробиць; більше говорити про науку, освіту, загальний розвиток, — і тут Чапаев буде більше слухати, ніяс говорити. Потім… потім зарекомендувати себе хоробрим воїном, — це вже неодмінно і якомога швидше, бо без цього все в очах Чапаева, та й усіх, мабуть, червоно- армійців, прахом піде, ніяка тут політика, наука, особисті якості не допоможуть! "Коли буде проведено цю розвідувальну, підготовчу роботу і Чапаев розкриється, буде зрозумілий, тоді можна і на зближення йти, а поки що — поки що поводитись обережно! Щоб хоч не зрозуміли ввічливість і уважність як підслужування до героя. (Він, звичайно, знав, що ім'я його гримить повсюди, що на дружбу до нього багатьом і багатьом набитися було б дуже приємно). Тільки потім, коли Чапаев буде «духовно полонений», коли він сам буде слухати Федора, можливо, чогось у нього вчитися, — аж тоді йти йому назустріч по всіх статтях. Але гонору — ні-ні: простоту, сердечність і певну грубуватість стосунків встановити тепер же, щоб і думки не було про Федора, як про білоручку, інтелігента, до яких на фронті завжди ставляться підозріливо і з неприхованою зневагою.

Усі ці приготування Кличкова аж ніяк не були дрібницями, вони допомогли йому найпростішим, найкоротшим і най- пввнішим шляхом увійти в середовище, з яким починав він працювати, а в ім'я цієї роботи — зростися з ним органічно. Він не знав ще, де будуть межі «зрощування», але добре розумів, що Чапаев і чапаєвці, вся ця напівпартизанська маса, і характер її дії — таке складне явище, до якого, заплющивши очі, підходити не годиться. Поряд з позитивними тут є й такі елементи, з якими поводитися треба обережно, стежити за їхнім виявом чутко і пильно.

Що таке Чапаев? Як собі уявляв Кличков Чапаева і чому саме з ним він надумав встановити у стосунках особливу, тонку систему? Чи треба взагалі це робити?

Федір, ще працюючи в тилу, чув, звичайно, і читав багато про народних героїв, які спалахували то на одному, то на другому фронті громадянської війни. І коли придивлявся — бачив, що більшість їх із селянства і дуже мало — з лав міських робітників. Герої-робітники завжди були в іншому стилі. Вирісши у величезному робітничому центрі, звикнувши бачити струнку, широку, організовану боротьбу ткачів, він завжди трохи скоса поглядав на напіванархічні, партизанські витівки народних героїв, подібних до Чапаева. Це не заважало йому з величезною увагою до них придивлятися й ставитись, захоплюватись їхніми героїчними вчинками. Але завжди-зав- жди лишалося у нього побоювання. Так і тепер.

«Чапаев — герой, — міркував собі Федір. — Він втілює в собі все нестримне, стихійне, гнівне і протестуюче, що за довгий час назбиралося в селянському середовищі. Але стихія… Чорт її зна, куди вона може обернутися! Бували у нас випадки (хіба мало їх було?), що такий-таки славний командир, як Чапаев, а раптом і пристукне свого комісара! Та не якогось там пройдисвіта, базікала і боягуза, а чудового, мужнього революціонера! А то, дивись, і зовсім піде до білих із своїм «стихійним» загоном…

Робітники — там інша річ: вони не підуть ніколи, ні за яких обставин, тобто ті з них, які свідомо вийшли на боротьбу. Ясна річ, що й серед робітників є вчорашні селяни, є й малосвідомі, є й «занадто» свідомі, що стали білоручками… Але там, там зразу побачиш, з ким маєш діло.

А в цьому от чапаєвському партизанському молодецтві — ой, як багато в ньому небезпечного!»

При такому підозрілому ставленні до стихійної партизанщини і зародилось у Федора бажання якнайтоншим способом установити свої стосунки з новим середовищем, — з таким розрахунком побудувати, щоб не самому в цьому середовищі зваритися, а, навпаки, взяти його під ідейний вплив. Брати з голови, з вождя — з Чапаева. На нього й скерував, на ньому й зосередив свою увагу Федір…

Петька — так майже всі за звичкою звали Ісаєва — висунув у двері свою маленьку пташину голівку, мізинцем поманив Потапова і сунув йому записку. Там було написано:

«Коні і вся готове дилажі Васілю Иваничу».

Петька знав, що в певні місця і за певних обставин заходити йому не можна, і тут діяв завясди подібними записками. Записка приспіла вчасно. Все було сказано, відзначено, підписано, зараз же наказ полетить по полках. Формалістика з прийманням справ забрала небагато часу.

— Я командувати приїхав, — заявив Чапаев, — а не з папірцями морочитися. Для них писарі є.

— Василю Івановичу, — шепнув йому Потапов, — бачу, ти скінчив. Все готово, їхати можна.

— Готово? їдьмо! — швидко підвівся Чапаев з стільця.

Всі розступилися, і він вийшов перший — так само, як перший увійшов сюди.

Надворі, біля ґанку, зібрався натовп червоноармійців: почули, що приїхав Чапаев. Багато хто разом з ним воював ще в 1918 році, багато хто знав особисто, а чули, звичайно, всі до одного. Витягнені шиї, палаючі захопленням і подивом очі, запобігливі, розтягнені до вух усмішки.

— Хай живе Чапаев! — гаркнув хтось із перших, тільки- но Чапаев зійшов зі сходів.

— Ура-а-а!.. Ура-а-а!..

З усіх боків збігалися червоноармійці, підходили жителі, натовп зростав.

— Товариші! — звернувся Чапаев.

Вмить все замовкло.

— Мені ніколи зараз говорити — їду на позицію. А завтра побачимось там, бо приготували козакам хорошу закуску і завтра почастуємо… Поговоримо потім, а тепер — прощавайте!..

Покотилися нові хвилі «ура». Чапаев сів у сани, за ним примостився Потапов. Три кіннотники чекали тут же. Федорові підвели вороного баского жеребця.

— Гайда! — крикнув Чапаев.

Коні рвонули, натовп роздався, закричав голосніше. Так шпалерами і їхали до самої околиці Алгая.

Степова сніжна пустиня одноманітна й нудна. В минулі теплі дні горбочки облисіли було аж до землі, а тепер і їх замело; весь степ завіяло, стягло морозом. Коні йдуть легко і весело. Чапаев з Потаповим сидять майже спинами один до одного, можна подумати—посварилися: обдумують майбутні операції, готуються до завтрашнього дня. За три-чотири кроки від саней поспішають вершники, не ближче і не далі, увесь час на одній відстані, наче на припоні. Федір їде збоку. Він часом відстане на цілу версту і пустить в кар'єр. І любо скакати степом, добре, що кінь такий легкий, охоче скаче.

«Завтра, — думав він, їдучи хиткою риссю, — починається смуга бойового, справжнього життя… І закрутить-покотиться воно — чи ж надовго? Хто може знати долю його? Хто може вказати день перемоги^ І коли ж буде вона, перемога наша? День за днем, день за днем у походах проскачуть, у боях, у небезпеках, у тривозі… Чи збережемося ми, пушинки? І хто повернеться в рідні палестини, хто залишиться тут, у чорних лігвах, на сніжних пустирях степів?»

І полізли в голову життєві спогади, постали милі, знайомі обличчя… І сам собі уявлявся вбитим: лежить на снігу, роз- кинувши широко руки, із закривавленою скронею. Аж жаль стало. Раніша. жаль цей до себе самого перейшов би неодмінно в тривалий смуток, а тепер — струсив, одігнав, їхав далі спокійний, смішком посипав свою смерть.

Так минуло години дві з половиною. Чапаю певне, набридло сидіти нерухомо, — спинив санки, посадив на своє місце одного з вершників, сам поїхав верхи. Під'їхав до Федора.

— Виходить, разом тепер, товаришу комісар?

— Разом, — відповів Федір і зразу помітив, як міцно, твердо, наче впаяний, сидів Чапаев у сідлі. Потім оглянув себе: наче прив'язаний.

«Труснути як слід — і геть полечу, — подумав він. — От Чапаев, дивись — цей уже хоч би що — не вискочить».

— Ви давно воювати почали?

І Федорові здалося, ніби той посміхнувся, а в голосі почулася іронія. «Знає, мовляв, що на фронті я тільки-тільки, ну й підсміюється».

— Тепер от починаю.

— А то по тилах були? — знову спитав Чапаев.

І знову запитання ущипливе.

Треба знати, що тиловик для бійців таких, як Чапаев, — це найнікчемніша, найнедостойніша істота. Про це Федір догадувався й раніше, а останніми тижнями переконався остаточно, їдучи і розмовляючи багато разів з бійцями і командирами.

— По тилах, кажете? Ми в Іваново-Вознесенську працювали… — з удаваною байдужістю промовив Федір.

— Це за Москвою?

— За Москвою, верст триста буде.

— Ну, і що там, як діла йдуть?

Федір зрадів зміні теми, ухопився жадібно за останнє запитання і пояснив Чапаю, як тяжко і голодно живуть івано- во-вознесенські ткачі. Чому ткачі? Хіба нема там більш нікого? Але вже так завжди виходило, що, говорячи про Іваново-Вознесенськ, Кличков бачив перед собою одну багатотисячну робітничу рать, пишався тим, що близький був з цією раттю, і в сцогадах своїх трохи навіть прозував.

— Виходить, погано живуть, — згодився серйозно Чапаев, — а все через голод. Якби голоду не було — де там: та тут і вся справа інакше пішла б… А жеруть же як, сучі діти, не думають, мабуть, про те…

— Хто жере? — не зрозумів Федір.

— Козачня… Все їй ніпочому…

— Ну, не все ж козацтво таке…

— Все! — скрикнув Чапаев. — Ви не знаєте, а я скажу: все! Чого там… ота-ак!

Чапаев нервово засовався в сідлі.

— Не може бути, щоб усі…^- протестував Федір. — Хоч скількись там, а е ж такі, що з нами. Та стривайте, — згадав він з радісним хвилюванням, — хоч би і в нас ось тут, у бригаді, з козаків уся розвідка кінна?

— В бригаді? — трохи замислився Чапаев.

— Так-так, у нас, у бригаді.

— А це, мабуть, міські… тутешні навряд, — не зразу піддався на доводи Чапай.

— Я вже не знаю, міські чи ні, але факт… Та й не може бути, товаришу Чапаев, щоб козацтво, ну, все було проти нас. По суті справи цього не може бути…

— Чому ж? От побудете з нами, тоді…

— Ні, скільки б я не був — однаково не повірю!

Голос у Федора був твердий і суворий.

— Про поодиноких що й говорити, — почав потроху здаватися Чапаев. — Звісно, трапляються, — та мало…

— Ні, не поодинокі… Ви це даремно… Ось пишуть з Туркестану — на цілу там область козацькі полки встановили Радянську владу… А на Україні, на Дону… та хіба мало?

— Надійтеся, вони от покажуть… сучий хвіст!

— Ну, чого ж надіятися, я не надіюсь, — пояснив Чапаеву Кличков. — І в вашій думці правди багато… Це правда, що козацтво — вороння чорне, правда… Хто ж проти того? Царська влада на те про них і дбала… Але ви подивіться на козацьку молодь, — ця вже не старим рівня… З молоді найбільше до- нас і йдуть. Сивобородому козакові, певна річ, важче миритися з Радянською владою… в усякому разі, тепер важко, поки не зрозумів він її. Адже думають казна-що про нас і всьому вірять: церкви, кажуть, на хліви коров'ячі обертаємо, жінки у нас в усіх спільні, жити заганяємо всіх докупи, пити і їсти разом — за один стіл неодмінно… Де ж тут помиритися козакові, коли він з діда-прадіда звик і до церкви, і до свого ситого багатого хазяйства, до чужої праці, до степового, свавільного життя?

— Іксплататори, — вимовив через силу Чапаев.

— От-от, — стримав Федір усмішку. — Саме в експлуатації вся суть справи. Адже багаті козаки експлуатують не лише іногородніх або киргизів, вони й своїм братом-козаком не гребують… Отут саме 5 виходить розлад. Тільки старі, хоч вони і ображені, помирилися з цим, вважають, що сам бог так дав, а молодь — ця простіше, сміливіше на справу дивиться, тому до нас більше йдуть молоді… Старих — цих не звернеш, цих тільки зброєю і можна пройняти.

— Зброєю, зброєю, — труснув головою Чапаев, — та воювати важко, а то б що…

Федір не зрозумів, до чого Чапаев це сказав, але відчув, що недаремно сказано, що тут розуміти щось треба особливе під цими словами…

Сам нічого не відповів і чекав, як той пояснить, розвине свою думку.

— Центри наші — от що… — кинув невиразно Чапаев щё одну заманливу темну фразу.

— Які центри?

— Та от, понапхали там усякої сволоти, — бурмотів Чапаев ніби тільки для себе, але так бурмотів, щоб Федір все ясно чув. — Він мене колись під рушницею на морозі цілими днями тримав, а тут, будь ласка… От вам м'яке крісло, пане генерал, сідайте, командуйте, як вам заманеться: мовляв, можете дати, а можете не давати патронів, хай дрючками б'ються…

Це Чапаев зачепив найгостріше своє питання — про штаби, про генералів, накази і репресії за невиконання, — питання, яке в ті часи стояло поперек горла не самому лише Чапаеву і не тільки Чапаєвим.

— Без генералів не обійдешся, — буркнув йому заспокійливо Кличков, — без генералів що ж за війна?

— Ще й як обійдемося…

Чапаев міцно зім'яв поводи.

— Не обійдемося, товаришу Чапаев… Відвагою самою великого діла не зробиш — знання потрібні, а де вони в нас? — Хто їх, знання ті, крім генералів, дасть? Вони ж цього вчилися, вони й нас повинні вчити… Буде час — свої в нас учителі будуть, але поки що нема ж їх… Нема чи є? Отож-то! А якщо нема, в інших вчитися треба!

— Вчитися? Та-ак! А чого вони навчать? Чого? — цалко запитав Чапаев. — Ви думаєте, скажуть, що робити треба?..~ Еге, так і сказали!.. Був я й сам в академії у них, два місяці крутився, як муха в окропі, а тоді плюнув та знову сюди. Робити нічого там нашому братові… Один — Пєчкін от, професор є, лисий, як коліно, — на екзамені: «Знаєш, — каже, — Рейн-ріку?» А я всю німецьку воював, як же мені не знати? Тільки подумав: навіщо я йому відповідати буду?

— Ні,— кажу, — не знаю. А сам ти, — питаю, — знаєш Солянку-ріку?

Він витріщив очі — не сподівався цього, авжеж.

— Ні,— каже, — не знаю. А що?

— Отож і питати нема чого… А я на Солянці поранений був, п'ять разів її сюди й туди переходив… Що мені твій Рейн, на якого він чорта? А на Солянці я мушу кожен горбочок знати, бо тут ми з козаками воюємо!

Федір засміявся, подивився на Чапаева здивовано і подумав: «Це ж у народного героя, у Чапаева, які дитячі думки! Мабуть, усякому своє: кому наука, а кому і не дається вона. Два місяці от побула людина в академії і нічого не знайшла там хорошого, нічого не зрозуміла. А й людина ж розумна, тільки сира, мабуть, дуже… довго обсушуватись Фреба…»

— Мало побули в академії,— сказав Федір. — За два місяці всього не засвоїш… Важко це…

— Хоч би й зовсім там не бувати, — махнув рукою Чапаев. — Мене вчити нічого, я й сам усе знаю…

— Ні, воно як же не вчитися, — заперечив Федір. — Вчитися завжди є чого.

Авжбж є, тільки не там, — підхопив збуджений Чапай. — Я знаю, що є… і буду вчитися… Я скажу вам… Як прізвище ваше?

— Кличков.

— …Скажу вам, товаришу Кличков, що майже неграмотний я зовсім. Тільки чотири роки як писати навчився, а мені ж тридцять п'ять років! Усе життя, можна сказати, у темряві ходив. Ну, та буде вже — іншим разом поговоримо… Та от, мабуть, і Таловку видно…

Чапаев дав шпори. Федір зробив те саме. Нагнали Потапова.

Через десять хвилин в'їздили в Козачу Таловку.

VI. СЛОМІХІНСЬКИЙ БІЙ

Козача Таловка — це маленьке, дощенту спалене селище, де вціліли три засмалені мазанки та незграбно і довгов'язо стирчать всюди обгорілі печі. Халупа, де тепер вони спинилися, була набита червоноармійцями, що сиділи і лежали, — вони зупинились тут, чекаючи походу.

їх не чіпали, не турбували, нікуди не виживалй: як лежали, так і лишилися лежати. Ті, що сиділи, посунулися, звільнили лаву, самі розбудили декого, хто хропів особливо завзято, заважав розмові.

Уже набрякли степовими туманами присмерки, в халупі було темно. Не знати звідки бійці дістали недогарок церковної свічки, приладнали його на слизьке чайне блюдце, збилися навколо стола, розстелили карту, розглядали й обговорювали подробиці ранкового наступу. Чапаев сидів посередині лави. Обидві руки поклав на стіл: в одній — циркуль, у другій — заструганий гостро олівець. Командири полків, батальйонні, ротні і просто рядові бійці примкнули кільцем — то_ сперлися на лікті, то посхилялися, поперегиналися над столом, — і всі вдивлялися пильно, як водив Чапаев по карті, як ступав журавлиним ламаним кроком — маленьким білим циркулем. Федір і Потапов умостилися поруч на лаві. Тут, по правді кажучи, ніякої наради і не було, — Чапаев узявся лише ознайомити, розказати, попередити. /

Всі мовчали, слухали, дехто записував його окремі вказівки та поради. В серйозній тиші тільки чути було чапаєв- ський владний голос та свисти і хропіння сонних бійців. Один, що в кутку, розсвистівся веселою сопілкою, і сусід брудною підошвою величезного чоботиська повільно й поважно провів йому по носі. Той схопився, тупо й безтямно озирався спросоння — не міг нічого зрозуміти.

— Тихше, ти, бузьку, — посварилися на хлопця сердито.

— Кого тихше?

І сонні очі його були безглузді й смішні.

Хлопця привели до пам'яті, давши штурхана в спину; він підвівся, протер очі, узнав, що тут Чапаев, — і сам, вставши лагідно навшпиньки, до самого кінця вслухувався уважно в його мову, може, й не розуміючи навіть того, що говорить командир.

Незабаром під'їхала з Александрова-Гая решта чапаєв- ців. Вони насунули в халупу, і тиснява вже тепер аж тужавіла.

Чапаев повчав далі:

— …коли не зразу — не вийде тут нічого: обов'язково враз! Як наскочив — тут йому нікуди ступити… Всіх звідси Спустити зараз же, години за дві. Зрозуміли? Біля Порт-Ар- тура до світанку треба бути. Щоб усе в темряві, коли й світла нема справжнього, — зрозуміло?

Кивали йому згодливо головами, тихо відповідали:

— Зрозуміли… Звісно, в темряві… Вона, темрява, якраз.

— Наказ у вас на руках, — вів далі Чапаев, — там у мене години всі зазначені, де спинитися, коли рушати в похід.

Вірити треба, хлопці, що діло добре пройде, це найголовніше… А коли не віриш, що переможеш, то й не ходи краще… Я зазначив тільки години та місця, на цьому одному не переможеш, — самому все треба доробити… І перше діло — обережність: ніхто не повинен знати, що пішли в наступ, ні-ні… Узнають — пропало діло… Коли трапився на дорозі козак або киргиз, та й мужик, все одно, — затримати, не пускати — потім розберемо.

— Є такі,— мовив хтось із кутка.

— Є, і держи, — підхопив Чапаев весело. — Ти на нього, на козака, оглядайся з усіх боків. Знаєш, який він є: вискочить ворог з-під стола… Він тутечки вдома, всі стежки, яри всі знає… Це знову ж запам'ятай. Та не панькайся з ним, з козаком… будеш панькатися — він тебе сам у жилу витягне…

— Правильно… Що й казати… Козак завсіди за спиною…

Ділова частина бесіди закінчилася.

Всемогутній Петька дістав хліба, закип'ятив у казаночку води, дістав цукру — шість обсмоктаних сірих грудочок. Компанія весело загомоніла. Гвалт у хатині виріс густий і соковитий. Бійці, котрі спали досі похідним, чавунним сном, попрокидалися здивовані: хто від крику, хто від смілйвих штурханів, від човгання по обличчю чоботом, гвинтівкою, шинеллю — як прийдеться. Заметушився кожен із своїм посудом. Через п'ять хвилин висунули столик насередину, а навкруги попритикалися на сідлах, на дошках, на полінах, а то й посідали навпочіпки, припали до підлоги. Церковна жовта свічечка блимала тихенько, і було видно тільки розпливчасті чорні тіні та воскові плями замість облич.

Федір почував себе незвичайно в цій дивній, новій обстановці. Йому здавалося, що ніхто його зовсім не помічав. Та й кому, навіщо його було помічати? Ну, комісар — то що з того?! У військовій справі він указати поки що нічого не міг; політикою тут не час поки що займатися — звідки ж його помітити? «Буде час, зійдемося, — подумав він сам собі,— а тепер можна і в тіні постояти».

Він навіть самотнім себе відчув серед цієї тісної сім'ї бойових товаришів. Йому аж заздрісно стало, що кожен з них — от хоча б цей Петька, замурзане галченя, — і він тут усім ближчий, рідніший, зрозуміліший за нього, Кличкова. А як вони всі шанували свого Чапая! Як тільки звернеться до кого — очманіє людина, за щастя вважає говорити з ним. Коли похвалить трохи — хвалений цього ніколи не забуде. Посидіти за одним столом з Чапаєвим, потиснути йому руку — це для кожного надзвичайна гордість: потім про те і розповідати стануть, та розповідати ревно, розповідати статечно, бувальщину перемішуючи з чудесною небилицею.

Федір вийшов з халупи і пішов був у поле, але почув, що в хаті співають. Він повернувся, протовпився знову до стола. Слухав.

Заспівав сам Чапаев. Голос у Чапаева металічний, деренчливий і зразу начебто неприємний. Але потім, як вслухатися, вабили щирість і захоплення, з якими співав він улюблених пісень. Улюблених було небагато, всього чотири чи п'ять, їх знали до останнього слова всі його товариійі: мабуть, часто співали! Чапаев міг брати ноти неймовірної висоти, і в такі хвилини завжди страх брав, що зірветься. Але ніколи, ні разу не зірвав Чапаев пісні; тільки як дуже перекричить — охрипне і днів чотири ходить мов темна хмара: без пісні завжди був похмурий Чапаев, і не міг він, не. співаючи, прожити дня. Що йому страшна обстановка, що йому вимученість похідна, або дрож після бою, або сонна дрімота після праці,— неодмінно викроїть хоч десять хвилин, а поспіває. Іншого такого любителя пісень шукай — не знайдеш: йому пісні були, як хліб, як вода, І хлопці його, за дружною звичкою, за компанію невгамовну — не відставали від Чапая.

Ты, моряк, красив собою,

Тебе от роду двадцать лет.

Полюбил меня душою

— Что ты скажешь мне в ответ?

Пісенька йшла до кінця така ж розтріпана, пуста, беззмістовна. І любив її Чапаев більше за приспів — він так добре пасував до цього партизанського, кочового, неспокійного життя:

По морям, по волнам.

Нынче здесь, а завтра — там!

Эх, по морям-морям-морям!

Нынче здесь, а завтра там!

Цей приспів, підхоплений хором, як грім по хмарному небу, несамовито ржав понад степами. Потім про Стеньку любили, про Чуркіна-отамана і про те, як:

Сидит за решеткой в темнице сырой

Вскормленный на воле орел молодой…

Так проспівали, прогомоніли до півночі. Потім приткнулися хто де зумів, поснули.

Наступ розрахований був так, щоб під Сломіхінською опинитися, як тільки почне світати. Наступали з трьох боків полками. Полк, що стояв тут, у Таловці, йшов у центрі, бив на саму станицю, два інші з флангів обходили півколом.

Полк з Таловки, на повозках, умовилися відправити незабаром: через годину-півтори. Але тепер ще все було спокійно, і нема ніде похмурих ознак близького бою.

Федорові не спалося. Він спробував був і сам примоститися на підлозі, голову поклавши на козацьке холодне сідло, — ні, не заснути! Чи то звички нема на сідлах спати, чи то од вітру, що гуде невгамовно в грудях у цю першу ніч перед першим боєм.

їм що! Десятки десятків раз бували вони в боях: вщент переконтужені, з перебитими кістками, пробитими головами, продірявлені кулями наскрізь, — їм що! І нічого для них тут нема дивовижного. Ач яка дивина: ніч перед боєм! Вони таких ночей відхропли чимало, ці ночі не відрізняються для них од інших тихих ночей. Але в кожного, обов'язково в кожного, була тут колись у житті своя «перша бойова ніч»! І тоді він, певно, як Федір, бушував у цьому хаосі нерозв'язаних суперечностей і похмурих чекань, беззвучно скиглив од томливих думок та почуттів.

Не спалося. І не тільки не спалося — гнітив невимовний, Небувалий тягар. Подивиться навкруги — в мертвотному блиманні церковного недогарка видно, як розкинулися, скорчилися, переплелися на підлозі бійці в спільній купі, без розбору.

«Так само от на полі битви, певно, валяються трупи, безладно, в агонією скручених позах, то купами, то поодинці, то рівними рядочками скошених кулеметами бійців».

У напівтемряві і обличчя здавалися блідішими, як у покійницькій, і хропіння, то зриваючись залпами, то роздягаючись протяжними свистами та зітханнями, нагадувало стогін…

Федір вийшов з халупи, почував, що не засне. Чи не краще на свіже повітря морозної ночі? А ніч тиха, чорна, степова. Високо в небі зелені зорі. Вітер легкий і вільний, який буває тільки в степу.

Серед руїн спаленої станиці, просто неба розташувався полк. Де-не-де біля згасаючих вогнищ можна було розглядіти похилені постаті самотніх бійців: то вартові, то, як він, такі ж от бідолахи, змучені безсонням, не знають, як перед боєм скоротати ненаситний час. Вони ліниво підкидали в огонь мокрі тріски і вологі лозинки, зібрані в степу, — дров у у степу не дістати, — заклопотано ворушили вугілля, щоб не погасло вогнище, щоб не зостатися в чорній сліпій темр^іві.

Там, де згуртувалося трое-четверо навколо вогнища, пораються з казанками, там варять юшку і чай, розлягається далеким громом рокотливий регіт, розважаються хлопці жартами, по-своєму вбивають передпохідні години.

А ніч темна-темнюща. І сувора. Обповзла навкруги, оперезалась страхами, розсипалася в мільйонах тонких шелестів — вони ще моторошніше загострили мовчання степу.

В степу, біля руїн, наче привиди, ворушились плавно і велично величезні кошлаті верблюди. Пірнали спритно в пітьму якісь химерні тіні. З чорного мороку на світлу тремтливу смугу вогню вискакували раптом людські постаті і так само раптово, швидко зникали в чорній безодні ночі. В усьому була невимовна сувора зосередженість, виразне чекання чогось великого і остаточного: чекання бою!

Скільки потім не доводилось Федорові проводити ночей у чеканні ранкового бою — всі вони," ці ночі, схожі одна на одну своєю суворою серйозністю, своею поглибленою і похмурою величчю. Такої ночі, коли пройдеш по цепах, переступаючи через голови сонних червоноармійців, мозок густо наливається думами про нашу боротьбу, про людські страждання, про ці от спокутні жертви, що трупами червивими залишаються безвісні на полях громадянської війни.

«Ось вони лежать, стомлені походами бійці. А завтра, як тільки блисне ранок, підуть вони в бій і цепами і колонами, колонами і цепами, то залягаючи, то схоплюючись у перебіжку, то знову і знову западаючи ницьма в звіркові ямки, вириті нашвидку' маленьким заступом або просто видряпані мерзлими пальцями рук… І багатьох не стане, навіки не' стане: вони, безмовні й нерухомі, зостануться лежати на пустинному полі… Кожен з них, що залишиться в полі на поживу гайворонню, — такий маленький і самотній, що так непомітно прийшов на, фронт і так безслідно вибув з бойових лав, — кожен з них віддав усе, що мав, і без останку і мовчки, без барабанного бою, ніким не пізнаний, ніким не уславлений, — випав він непомітно, наче дрібненький гвинтик з вогнедишної сталевої потвори…»

Федір побачив, як здоровенний кучерявий парубок схилився над вогнем, порається з картоплею, перевертає, проколює її на згасаючих жаринах вогнища… Він раз у раз сує в попіл багнет, вихоплює звідти проколену картоплину, помацає пальцем, несміливо до губ її піднесе — просто з вогню! І швидко сплюне, скине з вістря назад у попіл: він увесь захоплений своїм невинним заняттям. Певно, і в нього в голові тепер цілий рій невідступних думок, швидких і мінливих спогадів… Про що він думає так зосереджено, втупившись невідривним поглядом у згасаюче вогнище? Вже неодмінно про село, про роботу, про життя, яке залишив для фронту і до якого вернувся б, — ах, вернувся б з такою радістю й охотою! Та хіба мало що передумає він цієї ночі… А от на ранок привезуть його, може, сюди ж — з одірваною ногою, з пробитими грудьми, з розтрощеним черепом… І буде страшно хрипіти, повільно і марно, з зубовним скреготом розправляти перебиті хрусткі члени, буде страшний і дикий, весь залитий кров'ю, весь обліплений кривавими багровими згустками… Знімуть оцю ось, кимсь ніжно любиму чорну шапку кучерів, поголять широку круглу голову й почнуть порпатися в чутливому закривавленому тілі сталевими ножами та голками… Брр…

А сусід, оцей мужичок, що з рудою бородою, вже немолодий — йому під сорок. Теж не без думи сидить. І нічого ото, ані слова єдиного не кажуть вони один до одного: обидва поринули в свої особливі думи, у кожного тепер загострено, прискорено пульсує власне, зв'язане з усіма і від усіх особливе життя… Не до розмов — тут слова не до речі. Він сидить, рудобородий мужичок, наче змерз і захолов у нерухомій позі: руки схрестив на животі, підібгав під себе задубілі ноги, немигаючим опівнічним поглядом втупився у вогнище — і думає. Завтра він так само, може, без руху зостанеться лежати на сніжній рівнині, серед інших, як він, трупів, що чорніють і багровіють на чистому пухкому сніжному килимі… Тільки в одному, в єдиному місці, коло скроні, сніг просвердлить чорною діркою червона кров… Більше не буде навколо ніяких слідів.

Оці ось худенькі в ластовинні руки вже не будуть складені на животі — вони будуть розкидані, як у маренні, по боках, і буде здаватися, ніби мужичка розіп'яли і невидними цвяхами прибили до сніжного лона… Олов'яний погляд буде так само нерухомий, як тепер: мертвий, застиглий погляд задубілого трупа.

Федір ясно собі уявив Ці мертві картини, які лишилися в пам'яті з минулої війни, коли підбирав і лікував поранених солдатів…

— Хто йде? — окликнув вартовий.

— Свій, товаришу…

— Пропуск?..

— «Затвор»…

Вартовий з руки на руку перекинув важку гвинтівку, знизав од холоду плечима і пішов, зник у темряві.

Федір повернувся в халупу — там несамовитий метався хропіт і свист. Націлився в першу щілину між сплячими тілами, приловчився, протиснувся, вигнувся, ліг… Ліг — і заснув.

Було ще зовсім темно, коли посідлали коней і з. Таловкн риссю рушили на Порт-Артур. (До речі, чому назвали Порт- Артуром це маленьке, тепер дощенту спалене селище?) Проймав дрож; у всіх недоспані нервові, дикі позіхи. Вдосвіта у степу холодно й суворо: крізь шинель і крізь сорочку впиваються тонкі крижані голки.

їхали — не розмовляли. Тільки під самим Порт-Артуром, коли блиснули в похмурому небі перші вибухи шрапнелі, обернувся Чапаев до Федора:

— Почалося…

— Так…

І знову змовкли і ні слова не говорили аж до селища. Пришпорили коней, поскакали швидше. Серце" сплющувалось і завмирало тим невимовним, особливим хвилюванням, яке охоплює завжди, коли зближаєшся з місцем бою, і незалежно від того, полохливий ти і боязкий чи сміливий і відважний: спокійних нема, це тільки рицарська балаканина, ніби є цілком спокійні в бою, під огнем, — таких пнів в роді людському нема. Можна звикнути здаватися спокійним, можна поводитися з гідністю, можна стримувати себе і не піддаватися швидко впливові зовнішніх обставин, — це питання інше. Але спокійних у бою і за хвилини перед боєм — нема, не буває й не може бути.

І Чапаев, загартований боєць, і Федір, новак, — обидва сповнені були тепер цим дивним станом. Не страх це і не жах смерті, це — найвище напруження всіх духовних струн, надзвичайне загострення думок і квапливість — неймовірна, незрозуміла квапливість. Куди треба квапитися, отак-от особливо поспішати, — цього не усвідомлюєш і не розумієш, але всі поривчасті рухи, всі твої слова, уривисті й короткі, бистрі, чутливі погляди — усе говорить про те, що весь ти в цю мить — стихійна квапливість. Федір хотів щось спитати в Чапаева, хотів узнати його думки, його стан, але побачив серйозний, майже сердитий вираз чапаєвського обличчя — і промовчав. Під'їхали до Порт-Артура; тут стояли обози, на попелищі спаленого селища сиділи купками обозники-се- ляни, наливали з казанків гарячий чай і смачно так, ситно, апетитно снідали. Чапаев зіскочив з коня, виліз на вцілілу високу стіну, складену з кізяка, і в бінокль дивився в той бік, де рвалася шрапнель. Сутінки вже розповзлися, було зовсім видно. Тут пробули кілька хвилин і знову на коней — поскакали далі. Назустріч — селянська підвода, в ній щось лежить, укрите старенькою, потріпаною свитою.

— Що везеш, товаришу?

— Та от солдатика поранило…

Федір поглянув у віз і роздивився під свитою обриси людського тіла. Повернув коня, поїхав поруч. Чапаев їхав далі.

— Тяжкий?

— Тяжкий, батечку… І голову йому, і ноги…

— А перев'язаний?

— Зав'язали, аякже, весь укритий.

У цю мить поранений застогнав, поволі висунув з-під сірого покривала забинтовану скривавлену голову, розплющив очі і подивився на Федора мутним, важким поглядом, наче говорив: «Так, браток, півгодини тому і я був здоровий, як ти… Тепер ось — дивись… Зробив своє діло і йду геть… Скалічений… хай уже інші — черга за ними… А я чесно йшов і… до кінця йшов. Сам бачиш — везуть…»

Уривки цих думок проскочили у Федора в голові. І було нестерпно тяжко тому, що це перший… Будуть інші — ну, то. що ж? На тих спокійніше буде дивитися — на те і бій. Але цей перший — о, яка тяжка ти, перша свіжа втрата!

І так само швидко, як ці думки, промайнули інші — не думки, а картинки, недавні, вчорашні, там, у Козачій Талов- ці, біля вогнища… Може, він теж, як той, учора тільки, та й не вчора, а сьогодні вночі — зосереджено пропікав десь біля вогнища напівгнилу картоплю, настромляв її на багнет і виймав, перевіряючи гарячу, розпечену… губами?

Федір поскакав доганяти Чапаева, але той, мабуть, взяв убік. Вони зустрілися тільки в цепу.

І спереду, до фронту, з позиції тяглися повозки: одні — із снарядами, з патронами, порожні — по ранених, інші, назустріч їм, лише з одною незмінною і страшною поклажею, із скривавленими людськими тілами.

— Далеко наші? — спитав Федір.

— А недалечко, отут, верст за п'ять буде…

Праворуч, за річкою Узенем, стоять киргизькі аули, козаків звідси вибили вогнем. Видно через річку, як бродять там туди й сюди дозорні — два червоноармійці. Вони заглядають у ярочки, перевіряють за купами каміння та кізяків, чи не завалився де поранений, товариш… Щораз ближче, гучніше гуде батарея, щораз ближче, виразніше вибухають снаряди… Ось уже й цепи чорніють удалині. Які ж тут п'ять верст? Мабуть, і двох не буде. Довга, видно, здалася мужичкові дорога під артилерійським огнем!

Під'їхав Федір до другого цепу і тут побачив Чапаева. З ним ішов командир полку, вони про щось серйозно, спокійно говорили: *

— Посилав — не повернувся, — відповідав на попереднє запитання комполку.

— А ще послати! — рубонув Чапаев.

— І ще посилав — однаково…

— Знову послати, — наполягав Чапаев.

Командир полку на хвилину замовк. У Чапаева гнівом запалювалось серце. Здригнулися повіки, хижо блиснули у віях очі, насторожились, як звір у хащі.

— Звідти були? — гостро спитав Чапаев.

— І звідти нема.

— Давно?

— Понад годину.

Чапаев міцно зсунув брови, але нічого не сказав і далі розмови провадити не став. Федір зрозумів: мова йшла про зв'язок. З одним полком зв'язок був дуже добрий, з другим — нема нічого. Аж потім з'ясувалося, що бійці усумни- лися в своєму командирові — він колишній царський офіцер. Вони вирішили раптом, що офіцер веде їх під розстріл. І не пішли, надовго затримались, усе галасували та з'ясовували, пробаляндрасили найгарячіший час.

Федір ішов поруч Чапаева, коней вели на поводі. Тут же, нечутний, опинився Потапов, неподалік — Тьоткін Ілля, по- руз з Тьоткіним — Чеков. Коли вони тут з'явилися, Федір не знав: у метушні, коли з Таловки виїхав з Чапаєвим удвох, він не помітив, чи лишилися хлопці в халупі, чи поскакали вони раніше вночі, після пісень.

До першого цепу було з півверсти. Вирішили їхати туди. Та ось зірвався різкий вітер, несподіваний, раптовий, як це часто буває в степу, пішов лапатий, розкислий сніг, густо заліплював обличчя, не давав іти вперед. Наступ припинили, та хуртовина крутила недовго — через півгодини цепи знову рушили. Кличков з Чапаєвим роз'їхалися по флангах, — тепер вони були вже в першому цепу. Замаячів з правого боку хутір Овчинников.

— Тут, гадаю, засіли козаки, — сказав Чапаев, показуючи за річку. — Мабуть, бійка буде коло хутора…

Цього разу Чапаев помилився: тікаючи, козаки й не думали чіплятись за хутірець, вони постріляли, тільки щоб настрахати, і пустилися навтіки без ніякого опору.

Підходили до Сломіхінської. До станиці лишалося півто- ри-дві версти. Тут рівна широка місцевість, сюди з станиці бити особливо зручно й легко. А козаки мовчать… Чому вони мовчать? Це зловісне мовчання страшніше за всяку стрілянину. ЧЬ не йде там хитра підготовка, чи не готується пастка? Билися тільки на тому березі Узеня, а тут — тут тихо.

Федір їхав попереду цепу, покурюючи, і бравував своїм молодецтвом: от, мовляв, який я сміливий, дивіться, — я їду верхи перед цепом і не боюся, що зніме козацька куля…

Це вихлюпувала з нього хлопчача похвальба, але в ті хвилини і вона, може, була потрібна. По-перше, підносився авторитет комісара, а потім і цеп це завзяття безперечно підбадьорювало: коли їде кінний перед цепом, цеп почуває себе весело і бадьоро, — про це знає кожний боєць, що ходив у цепу. Але можлива ця бравість, звичайно, тільки перед боєм: коли відкрився вогонь і почалися перебіжки, тут довго не нагарцюєш…

Чапаев гасав стрімголов, — він був заклопотаний встановленням зв'язку між полками, піклувався про підвіз снарядів, про обози…

Федір проїхав з краю в край, повернувся на правий фланг, зліз з коня і сам пішов у цепу, тримаючи коня на поводі. Батарея зосередила вогонь. Станиця все ще мовчала. І поки вона мовчала, ішов Федір спокійний, жартуючи, трохи позуючи своєю простотою і уявною звичністю до таких справ: він удавав з себе старого ветерана, прокуреного в пороховому диму. Але ж це було тільки перше його бойове хрещення, — чого від «цивільної шляпи» й сподіватися? Ви краще подивіться, що сталося з ветераном через п'ять хвилин.

Підпустивши сажнів на триста, козаки вдарили гарматним огнем. За артилерією з навколишніх вітряків різонули кулемети. Федір зразу розгубився, але й знаку не дав, як усередині щось раптом перевернулося, опустилося, похололо, начебто полили гарячі нутрощі м'ятними студеними краплями. Він якийсь час іще йшов, як ішов досі, аж ось трохи відділився, трохи відстав, пішов ззаду, сховався за коня.

Цеп залягав, підводився, мчав у перебіжку і знову залягав, повисвердлювавши нашвидку в снігу невеличкі ямки, посхилявши туди голови, як неживі. Ховаючись за коня, і він перебіг разів зо два, а там — скочив у сідло і поскакав… Куди? Він сам того не знав, але геть від бою скакати не хотів — тільки звідси, з цього місця піти, піти кудись в інше, де, може, не так пронизливо свистять кулі, де нема такої близької, страшної небезпеки. Він помчав уздовж цепу, але тепер уже не перед ним, а ззаду, помчав чогось на крайній лівий фланг. Вираз обличчя у нього в ту мить був найсерйозніший, найділовитіший. Ви, зустрівшись, і не подумали б, що хлопець мчить з переляку. Ви подумали б, безперечно, що він везе якесь дуже, дуже важлива повідомлення або скаче в трудне місце до негайного діла.

По дорозі зустрівся Потапов — він їхав на правий фланг. Чого? Та, може, того^ чого Федір скакав на лівий? А втім, хто його знає, в бою ніяк не розбереш — чи за ділом вирвався чоловік, чи страх одібрав йому розум, і от він кидається безглуздо, очманілий, шукаючи порятунку. Зіткнулися, спинились, стримуючи коней, поквапливо питали:

— Чи є патрони? Чи вистачить снарядів? Де Чапаев, як його знайти?

Питалися один в одного так, аби щось спитати.

Поки вони кружляли на місці, з станиці помітили і вирішили, що ці два вершники ніяк. Не рядові, а хтось з вищого начальства. Тоді налагодили скорострілку і обложили вершників навкруги снарядами — чимраз ближче, ближче, ближче…

Один упав сажнів, може, за двадцять п'ять, другий — за п'ятнадцять, третій — ще ближче. Ясно було: станиця бере на приціл! Снаряди лягали кільцем. Кільце стискалося, змикалося в огняних ланках.

— Треба скакати! — прошепотів квапливо і чутно Потапов.

Лопнув неподалік новий снаряд.

Федір нічого Потапову не відповів, ударив раптом шпорами коня і помчав у тил, геть від цепів…

Потапов за ним, але обернувся, відстав, зник у напрямі до правого флангу. Федір доскакав до горба, за горбом лежало з десяток візників. Ліг він з ними сам і стежив, як вибухають снаряди в тому самому місці, де дві хвилини тому товкся з Потаповим. Коня прив'язав до ближчого воза. Лежав і вслухався в дзвінке, гудюче виття пролітаючих снарядів, і як тільки виття це наближалося, Федір миттю прилипав до обмерзлого сніжного схилу і так ницьма лежав нерухомий. Потім поволі, боязко підводив голову і, страждаючи, стежив, чи не гуде десь мимо і близько новий. Чи довго пролежав^ він — хто знає? Так, саме тут він, мабуть, і був би вбитий випадковим снарядом, що покалічив трьох селян, які тепер з ним ленсали на снігу. Але ще перед тим Федір підвівся, скочив знову в сідло й задумався на мить: куди ж тепер? Ніби на виручку з лівого флангу підскакав хвацько молодий червоноарміець і засапаним шепотом пробурмотів квапливо, не звертаючись ні до кого:

— Де кулемети? Де тут кулемети?

— Які кулемети?

— Нам кулемети потрібні — з лівого флангу козаки лавою йдуть…

Федір зразу вирішив, що цей вояка такий самий, як і він, але глянув у той бік, куди показував кавалерист, і побачив раптом, з холодом у грудях, чорну масу, яка мчала неподалік… Волосся заворушилось на голові.

— Зараз з обозу пришлю! — крикнув він, стьобнувши коня, і помчав до обозу. —

Прискакав туди і не знав, що сказати. Обозники поглядали хитро і косо, посміхалися, — почували, мабуть, чого приїхав молодець. А-може, і здалося це Федорові, і не до нього, може, було мужичкам, — сміялися й жартували вони, щоб проминули, пройшли швидше ті довгі й страшні години, коли стій отут і чекай не знати як довго. Стій і чекай, з місця не рушай до наказу, а навколо блищать і виють снаряди, шукають жертви. Випадкові снаряди літають далеко, вони влучать і в самий обоз. Це тільки жартома кажуть, нібито в обози боягузів збувають служити.

А ти сам послужи — тоді знатимеш, яке це боягузне кубло — обоз! Добре солдатові в цепу, — там у кожного гвинтівка, там грудьми йдуть сотні і сотні разом, там у сотень цих свої спереду кулемети, там кулеметникам гармати гавкають на підмогу. В цепу що?! Там є об кого штовхнутись, до кого пришитися, навколо — підмога в цепу. А ти оглянься на обоз: двісті возів, двісті мужиків, а на двісті, на всіх… одинадцять гвинтівок! Гвинтівок одинадцять, а патронів зовсім мало. Кулемет у запасі стоїть, та і той лагодити треба. До того ж на двісті — півтори сотні стріляти до ладу не вміють. А ті, що вміють, — каліки та немічні: інший і гвинтівку до плеча не візьме, тільки й діла може робити, що віжками на кобилі перебирати. От тобі й обоз! А козак обози любить: чого ж його не взяти голими руками! І як налетіла сотня — хто ж оборонить, на кого спертися, звідки підмога? Скачуть козаки між возами, рубають голови обозникам. Одинадцять гвинтівок, і ті мовчать — вибили одразу козаки з рук. От тобі й обоз, от тобі й боягузне кубло: обозники під таким страхом стоять, що страху цього і в цепу не буває!

Отож даремно і образливо кажуть, нібито в обозах боягузи, а боягузам Скрізь страшно: обозний страх куди буде страшніший, ніж той, що трусить бійця в цепу!

Горіла на злодії шапка, замордував-замучив Кличкова сором тяжкий, не міг він з мужиками в сміх, у розмову зайти, а поїхати теж — куди тепер? Так і тинявся неприкаяний серед обозів години з півтори: підходив прикурювати, довідувався про фураж, про коломазь, про хліб, про консерви, про село — чи здалеку, мовляв, чи близький? І все це не вдавалося, не виходило. Слова були пусті й дурні, нікому не потрібні. Здавалося, що обозники гребували розмовою клич- ковською, ішли геть од нього зневажливо і образливо. Як отруйна черва, повільно й копітко проповзали хвилини; вони пошматували, зранили, здірявили Федорові серце, немов мстилися за полохливість, за ганьбу.

Гармати ревом укривали все навколо. Шугав полем гуркіт, наче кидався з боку в бік і смертно ревів загнаний у коло велетенський звір. Серед стогону, свисту й ревіння — ішли веселі цепи, підбадьорені вогнем. У чорній шапці з червоною околичкою, в чорній бурці, що, немов демонові крила, летіла за вітром, — з кінця в кінець гасав Чапаев. І всі бачили, як тут і там з'являлася раптом, швидко зникала його худенька постать, впаяна в козацьке сідло. Він на льоту давав накази, передавав потрібне, ставив запитання. І командири, що так добре знали свого Чапая, коротко, швидко давали потрібні відомості — ні слова зайвого, ні хвилини затримки.

— Всі кулемети цілі? — кидав на скаку Чапаев.

— Цілі,— кричав йому хтось із цепів.

— Скільки повозок снарядних?

— Шість…

— Де командир?

— На лівому…

Він мчав на лівий фланг.

Цепи кидались нестримним боєм. Ту ж мить зривалися з цепів козачі кулемети. Цепи падали ницьма, впивалися в снігову коросту — лежали, як мертві, чекали нової команди.

Позаду цепів мчав Чапаев, коротко, швидко і владно давав накази, ловив відповіді.

От він круто повернув коня, мчить до командира батареї:

— Бити по вітряках!

— Усі кулемети з вітряків скосити!

— Станицю не чіпати, поки не скажу!

І, швидко повернувши, помчав назад до цепів. Частіше, дужче й лютіше загомоніли гармати. Станиця нервово квапилась спинити цепи, що бігли перебіжкою. Вітряки завили і раптом розірвались, як гавканням, сухою тріскотнявою: були спущені всі кулемети враз. Обидві сторони посилювали вогонь. Але з кожною хвилиною ближче й ближче червоно- армійці, щораз точніше падають-рвуться снаряди, дух завмирає од думки, що смерть так близько, що близько ворог, що треба зім'яти його, у нього на плечах вдертися в станицю…

Збуджений, з палаючими очима, кидається Чапаев з кінця в кінець. Шле гінців то до кулеметів, то до снарядів, то до командира полку, то знову скаче сам, і бачать бійці, як мелькає скрізь його худенька постать. Ось підскочив кавалерист, щось швидко-швидко йому сказав.

— Де? На лівому фланзі? — стрепенувся Чапаев.

— На лівому…

— Багато?

— Так точно…

— Кулемети на місці?

— Все гаразд… Послали по підмогу…

І він скаче туди, на лівий фланг, де грізно насунула небезпека. Козаки мчать лавою… Вже близько, видно, як скачуть коні. Підлетів Чапай до командира батальйону:

— Ні з місця! Всім у цепи… Залпом огонь!

— Так точно…

І він промчав по рядах бійців, що припали до землі.

— Не бійсь, не бійсь, хлопці! Не вставати… підпустити — і вогонь по команді… Всім на місці… Вогонь по команді!!!

Міцне слово так потрібне бійцям у ці останні, фатальні хвилини! Вони спокійні… Вони чують, вони бачать, що Чапаев з ними. І вірять, що не буде біди…

Як тільки лава долетіла на постріл — ударив залп, за ним другий… кинулася нервова кулеметна тріскотнява…

Тра-та-та… Тра-та-та… Тра-та-та… — вигравали невпинно кулемети.

Ах…ххх! Ах…ххх! — вторували чіткі, різкі, дружні залпи.

Лава збилася, сплуталась, завмерла на мить. Ахх!.. Ахх!.. — зривалися сухі залпи. Ще мить- і лава не рухається… Ще мить — і коні мордами повернули назад. Козаки тікають, а їм навздогін: Тра-та-та… Аххх!.. Аххх!.. Тра-та-та… Ахх! Аххх!

Відбито атаку. Вже бійці від землі підводять білі голови. У декого на обличчі, не простиглому і тривожному, ледь грає боязка усмішка… Цепи йдуть попід самісінькою станицею… Частіше, частіше, частіше перебіжки… Кулеметний козацький вогонь тонким вереском б'є по цепу. І тільки він схопиться, цеп, — б'ють козацькі залпи.

Їх покривають дрібні, хвилясті брижі кулеметної метушні… Вже бійці забігли за перші вітряки, купками сховалися де за горбками, де біля паркана, — чимраз глибше, глибше, глибше — в станицю…

І раптом вибухло несподіване:

— Товариші! Ура… ура… ура!!!

Цеп стрепенувся, здригнувся, гвинтівки взято напереваги — це поривчастим легким скоком помчали в останню атаку…

Більше не чути козацьких кулеметів: порубано на місці кулеметників… По станиці — шумливі хвилі червоноармійців… Десь далеко-далеко мелькають останні вершники…

Червона Армія вступила в станицю Сломіхінську.

Жалюгідний і збентежений виїжджав Федір Кличков зі свого ганебного притулку. їхав знову до цепів. Не знав, що там діється, але чути йому було, як стрілянина дедалі тихша, тихша, а тепер і зовсім ущухла.

«Мабуть, наші ввійшли в станицю, — подумав він. — А втім, може, й інше: наші були оточені, побились-побились і здалися. Може, зараз уже козаки справляють криваве похмілля. А хвилин за десять прискачуть сюди, по обози. І разом з обозами візьмуть його, комісара». О ганьба! Ганебне безчестя! Як йому соромно було усвідомити, що в першому бою не стало духу, що так-от по-кошачому перелякався, не виправдав перед собою своїх же власних надій і сподівань. А де ж мужність, сміливість, героїзм, про які так багато думав, поки був далеко від цепів, від бою, від снарядів і куль?

Вкрай пригнічений свідомістю свого злочину, він риссю їхав у напрямі до того місця, звідки так ганебно тікав дві години пощу. — Проїхав і горбок, на якому лежав з візниками, — там зовсім близько побачив величезну яму від снаряда і кров на снігу. Що за кров? Чия вона? Тоді ще не знав, як ударився сюди снаряд і вбив трьох його недавніх співрозмовників. ^

За горбком рівна долина — тут і йшов наш цеп. Але де ж він тепер? У станиці? А може, на тім березі Узеня? Може, туди загнали його козаки? Може, через станицю прогнали?

Він губився в здогадах, у припущеннях.

Аж ось риссю під'їхав вершник. Цей, мабуть, теж «шукав кулемети». Він молов щось недоладне і безглузде. Федір подивився в обличчя і зрозумів, що обидва вони хворі на однакову хворобу.

— А наші де? — спитав недбало той, під'їжджаючи впритул.

— А от сам шукаю, — з огидою відповів Федір і засоромився. Вони один одного зрозуміли до найганебнішого днища.

— Може, в станиці вже вони? — роблено позіхаючи.і з удаваною безтурботністю спитав незнайомий.

— Може, — погодився Федір.

— Ну, то що ж, їдьмо, чи як?

— Куди?

— В станицю.

— А що, як там козаки?

— Навряд… Мабуть, увійшли… А втім…

— Тож-то й воно: попадешся в лапи — не помилують!

Отак пропонували один одному кілька разів, стільки ж разів один одного відраджували, застерігали, вказували на необхідність якось нишком довідатись, обережно: хто займає тепер станицю.

За розмовою все пливли і пливли вперед, не помітили, що були всього тільки за півверсти, що з вітряка їх давно й дуже добре видно, що дітися однаково нікуди і навіть у разі переслідування навряд чи є рація тикати: кулемети з вітряків дістануть услід!

Так їхали і тремтіли від невідомості, тремтіли і їхали далі.

Зовсім неподалік від крайніх хат побачили хлопчика років десяти.

— Малий, гей, малий, увійшла тут Червона Армія чи ні?!

— Увійшла, — продзвеніло хлоп'я весело. — А ви звідки приїхали?

— Біжи, біжи, хлопче, гуляй! Про військові справи розповідати не можна, — урезонив по-батьківському Федір його пустотливу й недоречну цікавість.

Супутник, як тільки почув, що небезпеки нема, кудись несподівано й миттю зник. Кличков спокійний, але все такий сами^ принижений і засоромлений, в'їздив тепер у станицю, зайняту червоними полками. Він усе заспокоював себе думкою, що з усіма новаками, мабуть, те саме буває в першому бою, що він себе виправдає потім, що в другому, в третьому бою він буде. вже не той…

І не помилився Федір: через рік за одну з найславніших операцій він нагороджений був орденом Червоного Прапора. Перший бій для нього був суворим, значним уроком. Того, що трапилося під Сломіхінською, ніколи більше не траплялося з ним за роки громадянської війни. А бували становища набагато складніші й важчі, ніж сломіхінський бій… Він виробив у собі те, що хотів: сміливість, зовнішній спокій, самовладання, здатність схоплювати обстановку й швидко розбиратися в ній… Але це прийшло не зразу, — треба було спочатку пройти, мабуть, для всіх неминучий шлях: від очевидної розгубленості й трудності до того стану, що їіого визначають як гідний.

Розпитуючи зустрічних, де спинився штаб, Кличков помітив, що відповідали якось поспіхом, ніби неохоче, кудись кваплячись, — уся станиця була в русі, надзвичайно жвава і збуджена. Козаків вибили, прогнали, і тепер ще десь гнали їх ті частини, яким доручено було переслідування. Виходить, причини збудження не в цьому — не в воєнній небезпеці, не в бойових приготуваннях. Але в чому ж?

Він під'їхав непомітно до штабу — величезного будинку купця Карпова. Тут були всі: Чапаев, його хлопці, Йожиков. Особливо запам'ятався Федору Йожиков.

Він, мабуть, зрозумів, у чому річ, і зустрів гуляку ледь стриманою посмішкою:

— Тили підтягали… товаришу… Кличков? — А очі золотисті такі і сміються-сміються у диявола — насміхаються.

— Еге ж… Затримався там… — ніяково промимрив Федір і звернувся до Чапаева: — Армію сповістили?

— Зараз-от збираємось… З Уральська вісті добрі — там рушили вперед, дорогу до Лбищенська чистять…

— Ото б діло… А нам тут як щодо Сахарної?

Спитав і зніяковів: слова здалися зайвою балаканиною, як і сам собі здавався він тут мало не зайвим…

«Вони всі йшли, билися, життям ризикували, а я, бачте, — через дві години прибув!»

Докори сумління ятрили серце, полум'яною мукою кидалися в обличчя.

Одна по одній підходили до будинку жінки-селянки. Завзято жестикулюючи, вони доводили щось вістовим і вартовим, марно намагаючись пройти до штабу. У вікно було видно, що їх не пустять, — непорушний, усмішливий вигляд червоноармійців був тому запорукою. Федір вийшов надвір, розпитав, у чому річ, дізнався, що вони скаржилися на нових своїх гостей-червоноармійців, які, мовляв, розтягують майно. Федір негайно пішов з ними на місце, розпитав, обдивився, записав, обіцяв розшукати й вернути те, що пропало.

Грабунки були — цього ніяк не можна заперечувати. Грабунки, коли військо вступає в населені пункти, мабуть, явище неминуче, і це Федір не раз мав можливість згодом спостерігати як на своїх, на червоноармійських, частинах, так і на війську ворога. Це — щось стихійне, з чим важко боротися, що в корені знищити неможливо, поки існує війна. Це властиве бійцеві наших днів, з природи всієї його напруженої, специфічно воєнної, руїнницької психології. Воєнні грабежі зникнуть тільки з війною. Це так. Проте це аж ніяк не означає, що з ними не можна боротися вже тепер і боротися навіть дуже, дуже успішно.

Федір натрапив на цілу низку грабежів, зовсім безглуздих, які не можна нічим виправдати. Іде, приміром, червоно- армієць і тягне величезного клунка з різним манаттям.

— Що в тебе? Покажи.

Він цілком спокійно розташовується з клунком на снігу, розв'язує, витягає звідти дитячі сорочки, пелюшки, іграшки різні, ганчірки, платтячка…

— Нащо це тобі, друже?

Мовчить. Сам бачить, що ні до чого.

— Нащо ж брав, питаю?

— А ми всі, кому що: взяв і поніс.

— Нащо ж усе-таки?

— Звідки я знаю…

— А в мене жінка була, плакала, шукала. Мабуть, оце саме шматтячко і єсть…

— Може, воно… Хай бере, — згодився хлопець без жалю.

— Не «бере», а віднести треба, — повчально, дружньо, без злоби сказав йому Кличков.

— І віднести можна, — згодився він. — Звичайно, віднести, — чого їй, бабі, морочитися? Ти покажи, я сам віднесу.

Федір дізнався, де той ухопив клунок, і пішов разом з ним. Червоноармієць приніс, мовчки поклав його на залізне злиденне ліжко, потупцяв ніяково на місці, взявся за клямку і мовчки вийшов.

Федір зустрів другого. Цей голову встромив у плетену дитячу колясочку — може, в пічку тягнув, а може, й просто побавитись… Бувало і це, по-різному розважалися…

Згребуть часом здоровенні лапи якогось там вихрястого Михрютку, в якого чоботи важкі-преважкі та грязюки на них з аршин, у якого в стегнах три пуди та півпуда в лляних кучерях, — згребуть і волочать його до такої-от ангельської колясочки. Верещить-брикаеться Михрютка, шаленим виттям лякає прохожу публіку. Чи в станиці, чи в селі, чи в місті — гра скрізь однакова. Хоч як верещи, а забава буде: на підмогу з усіх боків збігаються хлопці, поможуть вони в'язати, тримати, зовсім скрутити хлопця в дитячу колясочку. Зв'яжуть його, прикрутять як слід і руки мотузком заплетуть, а тоді вибирають, де гірка крутіша, та з гірки його… на коліщатах — шкереберть!

Ха-ха-ха! Ото забава молодецька!

І тут наслідок був той самий: колясочку хлопець Клич- кову повернув без найменшого жалю, вона йому була зовсім не потрібна і спокусила тільки своїм прикрашеним виглядом…

Багато дечого розшукала, багато дечого повернули, станиця притихла, перестала скаржитися. Чапаев наказав скликати негайно командирів, а коли зібралися, — жорстким тоном розпорядився провести масові труси і арештувати всіх, у кого хоч що-небудь знайдеться з украденого. Що буде відібрано — все зносити в певне місце, призначити особливу роздаточну комісію, запросити потерпілих і задовольнити, але… тільки бідноту: жодному «буржуєві» щоб не було віддано анічогісінько. Це майно піде в полкові каси, які створити треба одразу ж, негайно! Тих, хто самі знесуть речі, не чіпати, не арештовувати… Крім цього, — зібрати через дві години на майдані всіх бійців, повідомити, що буде говорити «сам Чапаев»—так і наказував передати: «Сам Чапаев говорити, мовляв, буде!»

Через дві години Петька Ісаєв доповідав Чапаеву, що зібралися на майдані і ждуть його червоноармійці. Тут же з'явився командир одного з полків, разом пішли на майдан. Командир дорогою пояснив Чапаеву настрій бійців.

Чапаева Федір чув уперше. Від таких промовців-демаго- гів він давно вже відвик. У робітничій аудиторії Чапаев був би зовсім непридатний і слабкий, "з його прийомів там, мабуть, немало б посміялися. Але тут — тут інша річ. Навіть навпаки: промова його мала тут величезний успіх! Почав він без будь-яких вступів і пояснень з того питання, заради якого скликав бійців, — з питання про грабунки. Але далі він зачепив мимохідь і величезну масу непотрібних дрібниць, усе зачепив, що випадково спливло на пам'ять, що можна було хоч якимось кінцем «пришити до справи». В промові Чапаева не було навіть і сліду злагодженості, єдності, пройнятості якоюсь однією загальною думкою: він говорив, що на думку спадало. І все ж, при всіх численних огріхах і хибах, від промови його враження було величезне. Та не тільки враження, не тільки щось легке і скороминуще — ні: була гостра, безперечна, глибоко прониклива сила дії. Його промова була густо насичена щирістю, енергією, чистотою і якоюсь наївною, майже дитячою правдивістю. Ви слухали і почували, що ця безладна й випадкова в деталях своїх промова — не пуста балаканина, не позування. Це — палка, од- верта сповідь благородної людини, це — клич бійця, ображеного і протестуючого, це — яскравий і переконливий заклик, а коли хочете, і наказ: в ім'я правди він умів не тільки закликати, а й наказувати.

— Я, — каже, — наказую вам більше ніколи не грабувати. Грабують тільки падлюки. Зрозуміли?

І на цей наказ відгукнулись оглушливі, і привітальні, і вдячні, з глибини серця, радісні вигуки багатотисячного натовпу. Був невимовний захват. Червоноармійці присягалися, вірячи в слова, чесно присягалися своєму вождеві, що ніколи не припустять грабунків, а винних будуть самі розстрілювати на місці.

На жаль, вони не знали, що цього зробити неможливо, що з коренем вирвати це на війні не можна, але присягалися „вони переконливо, і нема сумніву, що зменшили грабунки до останньої фронтової можливості.

Пригадуються уривки чапаєвської промови.

— Товариші! — вкривав він майдан металічним дзвоном. — Я не потерплю того, що діється! Я розстрілюватиму кожного, хто буде помічений у грабіжництві. Сам же перший ось цією розстріляю падлюку! — І він енергійно потряс у повітрі правою рукою. — А я " попадуся — стріляй в мене, не жалій Чапаева. Я вам командир, але командир я тільки в строю. На волі я вам товариш. Приходь до мене опівночі і після опівночі. Треба — розбуди. Я назавжди з тобою, я поговорю, скажу, — що треба… Обідаю — сідай зі мною обідати, чай п'ю — і чай пити сідай. От який я командир.

Федорові стало ніяково від безсоромного, хлопчачого вихваляння, а Чапаев, хвилинку заждавши, спокійно крив далі:

— Я до цього життя звик, товариші, академіїв я не проходив, я їх не закінчив, а все-таки сформував-от чотирнадцять полків і в усіх був командиром. І там скріз» у мене був лад, там грабіжництва не було, та не було й того, щоб із церкви витягали рясу попівську… Що ти — піп? Одягнеш, чи що, сучий сину? Для чого крав?

Чапаев грізно обернувся в один, у другий бік, навіть перехилився назад, глянув пронизливо і швидко, ніби хотів розпізнати серед багатотисячної сірої маси того лиходія, про якого зараз говорив.

— Піп, звісно, бреше, — проказав Чапаев міцну думку. — Він і живе обманом, а то який же піп, коли обману нема? Не їж, каже, скоромного, а сам гуску в маслі жере, тільки кістки тріщать. Чужого, каже, не займай, а сам краде, — цим попи й огидні нам… Це правильно, а. все-таки віру чужу не займай, вона не заважає тобі. Правду кажу, товариші?

Місце було виграшне. Чапаев це знав і тому саме в цьому місці поставив своє хитре запитання.

Червоноармійці-селяни, розпалені чапаєвською промовою, немов даючи вихід задушевному довгому мовчанню, прорвалися буйними вигуками.

Тільки цього й чекав Чапаев. Симпатії слухачів були тепер цілком на його боці: далі промову хоч як побудуй — успіх забезпечений.

— Ти-от тягнеш з чужого дому, а воно й без того все твоє… Коли скінчиться війна — куди ж воно все піде, як не тобі? Все тобі. Забрали в буржуя сто корів — ста селянам віддамо по корові. Забрали одежу — і одежу поділимо нарівно… Правду кажу?!

— Правду… правду… правду… — рокотало у відповідь.

Паленіли навколо збуджені обличчя, блищали променисті од захвату очі… Червоноармійці уривками слів, кивками, усмішками, веселим оком виявляють один одному гостре співчуття, згоду, задоволення. Чапаев тримав у руках колективну душу величезної маси і примушував її думати й почувати так, як думав і почував сам.

— Не розтягай!.. — вигукнув він, різко піддавши лівою рукою. На хвилинку спинився, не знаходив потрібного слова. — Не розтягай, кажу, а збери докупи і віддай своєму командирові, все віддай, Що в буржуя забрав… Командир продасть, а гроші покладе в полкову касу. Поранять тебе — от маєш з цієї каси сотню карбованців… Убили тебе — ось тобі на всю сім'ю по сотні! Що, як? Правду кажу чи ні?

Тут уже сталося щось неймовірне — захват перейшов у шал, крики перейшли в несамовите, захоплення виття…

— Усе щоб віддали, — закінчував Чапаев, коли хвилювання вщухло, — до останньої нитки віддати, що забрали. Там розберемо, кому віддати, у кого що лишити, вам же в поміч. Зрозуміли? Чапаев жартувати не любить: поки слухатимуть — ї я товариш, а нема дисципліни — на мене не ображайся!

Він закінчив промову свою під шалені оплески, під довготривале «ура».

На ящик, з якого щойно зійшов Чапаев, вихопився черво- ноармієць, миттю скинув шинель, задрав гімнастерку і швидким рухом розстебнув на штанях масивний срібний козацький пояс.

— От він, товариші,— кричав хлопець, трясучи поясом над головою, — сім місяців ношу… в бою дістався… сам убив, сам з убитого зняв… А віддаю. Не треба… Нащо він мені? Хай у поміч іде в загальну. Хай живе наш геройський командир товариш Чапаев!

Натовп задрижав у привітальному захваті.

Федір бачив, яке глибоке враження справила чапаєвська промова, він радів з цього ефекту, та все турбувала ота «сотня корів» та одежа, яку будуть ділити нарівно; потім і з комісіями цими полковими теж не все було гаразд.

— Товаришу Чапаев, — звернувся він, — мені охота тепер же познайомитися з червоноармійцями, та й розказати я їм хотів би коротко про нашу загальну обстановку в країні, тільки скажіть їм самі, що буде, мовляв, говорити комісар, товариш Кличков…

Чапаев — одразу ж на ящик, попередив, і Федір почав розповідати про боротьбу на інших фронтах — з Колчаком, Денікіним, з усіма вожаками білих армій. Торкнувся коротенько міжнародного становища, спинився в двох словах на економічному житті держави… В різних місцях, ніби побіжно і як ілюстрації, він навів чапаєвські приклади, спинився на них і, не відкидаючи прямо, дав такі до них «пояснення», що від цих тверджень лишився тільки легкий душок.

Федір підходив до руйнування чапаєвських тверджень дуже обережно і весь час підпускав вирази в такому дусі, мовляв, «хорошу і вірну думку товариша Чапаева про наше спільне майно вороги наші витлумачили б, звичайно, так, ніби ми беремо, тягнемо і ділимо кому і що і як'заманеться… Але не так думаємо ми з товаришем Чапаєвим1; та й ви, звичайно, думаєте не так», — і Федір підкопував і звалював з ніг ту «дільбу», яку, мабуть, і пропонував Чапаев. В усякому разі, так можна було розвинути і зрозуміти його знаменитий приклад: «…сотню відібраних корів ми розділимо на сотню селян — кожному по корові»… Без роз'яснень такі твердження лишити було неможливо.

Перебування — правда, дуже коротке — в групі анархістів, селянське минуле Чапаева і молодецька його натура, нестримана, безпланна, недисциплінована, — все це настрою- "вало його на анархічний лад, штовхало до партизанщини.

Так, велике діло — слово: ні грабунків, ні бешкетів, ні насильств у станиці більше не було.

Як тільки закінчився мітинг, Федір розшукав Йожикова і хотів з ним порадитися — чи сьогодні утворити ревком у станиці, чи відкласти до ранку. Але Йожиков промимрив щось незрозуміле і від прямої відповіді ухилився. Федір вирішив діяти сам: оповістив жителів, щоб зібралися зараз же до приміщення станичного управління, запросив з собою трьох політичних працівників, намітив питання, зважився сам спробувати щастя в новій справі,— ревкомів у смузі воєнних дій йому утворювати ще не доводилося. Станичників зібралося чимало — приміщення не могло вмістити присутніх. Коли Йожиков дізнався, що ревком все-таки буде й без нього утворено, він з'явився сам. Федір цього маневру спочатку не зрозумів, догадався тільки потім: Йожикову дуже, дуже хотілося зібрати якнайбільше матеріалу про бездіяльність Федора, про його непридатність, слабкість і т. д., щоб того відкликали, а його, Йожикова, залишили комісаром групи. Він і ревком хотів утворити самостійно, а Федора поставити уже перед фактом. Та не встиг.

Присутні поводилися невпевнено, як взагалі це буває в таких випадках. І чого тут дивуватися? Вчора були козаки, вчора збирали їх тут же і обирали свою владу… Сьогодні червоні прийшли, ревком призначають, а завтра, може, знову повернуться козаки — що тоді? Чи не повідрубують голови станичникам, посадженим правити станицею?

У ревком працювати ніхто не йшов — боялись. Ті, що не боялись і розуміли події в усій їх складній і серйозній сукупності, давно вже покинули станицю, пішли по містах, влилися в Червону Армію.

Призначили в ревком своїх політпрацівників. Почали говорити про роботу — що робити в першу чергу, що — в другу, з чим можна почекати. Вирішили на перші витрати зібрати з присутніх, хто що може, а потім із шапкою пройтися і по всій станиці. Далі зв'язатися з Уральськом, дістати звідти вказівки-розпорядження, а може, і матеріальну підмогу.

Федір їм докладно роз'яснював завдання ревкому, мимохідь роз'яснював і завдання Радянської влади. Слухали селяни, згоджувалися, схвалювали… У станиці встановлено було Радянську владу. Над ґанком козацької управи приладнали червоний невеликий прапорець.

Надвечір ні з чим повернулася розвідка. Вона тикалась у різні сторони, винюхувала, вимацувала; видивлялась, але чижинська повінь не дозволяла й думати про проїзд саньми до великого Уральського тракту. Це правда, що ранками приморожувало здорово. Це правда, що степ був у рихлому, липкому снігу. Але вже дороги помітно розбаюрило, а теплі березневі дні й зовсім їх облисили. Треба було припинити дальший наступ, чекати нових розпоряджень. У великому будинку купця Карпова зібрався весь командний склад. Чапаев наказував розставляти охорону, підтягати обози, наводити лад у радянській станиці… Туди-таки приводили полонених. Довго і марно допитували киргиза, захопленого в степу. Стало відомо, що коло Шильної Балки — селища за кілька десятків верст — бешкетують козаки і що вони мало не зайняли саме селище; туди треба було негайно перекинути частину наявних сил — і це обмірковували. Та хіба мало різних справ, де там про все розказати!

Звисли чорними туманами сутінки. Стомлені походом і тривогами відгримілого дня, спали командири. Заснув і Федір. Чапаев скоро збудив його — підписати наказ. Прокинувся, підписав, знову заснув. І знову розбудив його Чапаев. Всю ніч, до ранку, без сну просидів цей надзвичайний чоловік. Прокинеться Федір і бачить, як сидить Чапаев сам, тільки світить тьмяна лілова лампочка. Сидить він, схилившись важко над картою, і той же улюблений циркуль з ним, що був в Александрова Гаї: поміряє-поміряє — запише, знову поміряє і знову запише. Всю ніч, до третіх півнів, міряв він карту і слухав молодецьке хропіння командирів. Біля дверей, стиснувши гвинтівку в руках, куняв вартовий і сірим лобом довбав по чорному ребру багнета.

У Сломіхінській пробули чотири дні. Фрунзе прямим проводом повідомив, що бригаду кидає на Оренбурзький фронт. Обстановка скоро примусила змінити і це рішення, — перекинули бригаду не на Оренбург, а в Бузулуцький район. Для детальних переговорів Фрунзе викликав Чапаева і Кличкова в Самару — до себе.

Зібралися за чотири хвилини. Знали, що вже сюди не повернуться. Покидали в санки похідні саквояжики. Не стоїть на місці баска тройка, — вибрали сильних, найкращих коней!

Оверко вже сидить, готовий мчати в степ, і віжки Підібрані, як у старої баби губи — сухо і міцно! На ганку Потапов, Чеков, Тьоткін Ілля, вся братва чапаєвська — висипали проводжати.

— Та скоріше б нас звідси, товаришу Чапаев…

— Як приїду — викличу враз!..

Тройка рушила.

Блиснули в сніговий порох прощальні вигуки. З ґанку — як у дзеркальцях — плеснув в очі розлучний смуток. Хтось вереснув, хтось батогом махнув, хтось шапку підкинув угору… В сірому смутку і в снігових заметах зник ґанок…

Степи, степи! Кумачі вечірні, колиски білі та пухові!

А по степу вітер, як зітхання, ходить пахучими і холодними валами, ходить над білими снігами, ходить над сніговими пустирями, зникає в чистій синяві березневого неба!

Від Сломіхінської прямували назад на Александров-Гай — тією самою дорогою, де йшли ще так недавно з полками… їхали й мовчали. Степ подорожньому, як колиска, — наганяє солодкий сон.

От уже і Козача Таловка. Ну, чи давно тут готувались до бою, вивчали і циркулем розпорювали карту, радились, мізкували — як би дощенту розбити козару! І ніч — з піснями, з веселою розмовою, а потім — з мертвою тишею, могутнім хропінням стомлених, міцно-преміцно заснулих бійців…

Федір пригадав вогнища і коло вогнищ рудобородого того мужичка і високого кучерявого хлопця, що перевертав на жаринах картоплю і вихоплював на багнет. Де вони тепер? Чи лишились живі?

Так до самого Александрова-Гая — у спогадах про пережите, у звітуваннях перед собою за свої вчинки.

В Алтаї були недовго: перепочили, попоїли — і далі. Крили степ перекладними тройками аж до самої Самари.

VII. В ДОРОЗІ

Чапаев був із тих, з якими зійтися можна легко і дружно. Але так само швидко і гостро можна розлетітися. Ех, розбушується, розбунтується, люто вдарить образою, вилає, розпалить, нічого не пошкодує, все обірве, далі носа не гляне в шаленстві, в буйній сліпоті. Відійде за хвилину — мучиться. Починає болісно пригадувати, усвідомлювати, що наробив, розбиратися, відсіювати важливе й серйозне від випадкового лушпиння, від занесеного чортополоху… Розбереться — і ладен піти на поступки. Але не завжди і не кожному: лише тоді піде, коли захочеться, і тільки перед тим, кого шанує, на кого зважає. В такі хвилини треба сміливо й наполегливо звати його на одвертість. На гачок ішов Чапаев легко, розкривався часом так, аж серце видно.

Чоловік він був гомінливий, крикливий, такий суворий, що хто не знав його, підійти до нього боявся: вилає, мовляв, на всі заставки, а то — чого доброго — і стусоне зопалу!

Воно й справді могло так бути — на незнайомого та на боязкого. Чим у тобі більше страху, тим гірше лютує серце у Чапаева: не любив він боязкої людини. І подивитися збо- ку — звір звіром, а ближче придивись — побачиш просте- цького, милого товариша, серце якого відкрите кожному чужому диханню, і від цього дихання щоразу здригається воно радісно-чутко. Придивись— і зрозумієш, що за цією курною лайкою, за цією насупленою суворістю нічого не лишається, ні найменшого камінчика за пазухою, — все він вистрілює одразу, начисто. І коли поговориш з ним, — згоден ти чи не згоден, — знаєш зате і відчуваєш, що вичерпав питання до денця. Незакінчених справ і питань у Чапаева ніколи не лишається — у нього завжди все закінчене. Сказав — і край!

Голову свою носив Чапай високо й гордо — недарма слава про подвиги його гриміла по степу. Та слава застелила Ча- паєві очі, перед самим собою малювала його непереможним героєм, запаморочувала голову хмелем честолюбності.

Підручні хлопці і в очі, і позаочі найбільше галасували про подвиги Чапаева. Це вони перші поширювали бувальщину і небувальщину, вони їх розмальовували яскравими мазками, це вони раніш за всіх співали Чапаю хвалебні гімни, курили фіміам, розповідали про його ж власну, чапаєвську, непереможність. Коли Чапаю чудово брехали і навіть лестили — він слухав охоче, облизувався, як кіт після молока, сам підтакував і навіть дещо додавав у мову брехуна. Зате базікала і дрібного підлизу, що не вміє й збрехати як слід, виганяв геть і наказував не пускати до себе.

Вражала ще в характері у нього одна дивна рисочка: він по-дитячому вірив чуткам, усяким вірив — і серйозним, і пустим, цілковитим дурницям.

Вірив, що в Самарі, приміром, на пайок видають по десять фунтів махорки, а от на фронті й восьмушки нема.

Вірив, що в штабі фронту або армії день і ніч безпросипно й поголовно пиячать, що там самі специ-білогвардійці і що вони щосекунди зраджують нас ворогові.

Вірив тому, що снаряди, взуття, хліб, гвинтівки, поповнення, що б там не було, — все це запізнюється із злої волі окремих осіб, а не через загальну нестачу, розлад транспорту, псування мостів, наприклад, і т. д. і т. д.

Вірив, що тиф заносять птахи: чим більше птахів, тим більше тифу; вірив, що цукор росте мало не цілими головами; що коня не бити — зіпсується…

Чому тільки не вірив він по простоті, по чистоті серця!

Або, скажімо, товариша бере, ну, Потапова, чи що. Потапов — комбриг. Потапов — хлопець сам герой і був з Чапає- вим в усіх боях, ходив в атаку не раз, прострелений, контужений, одно слово — недарма комбриг.

І от якийсь там випадок у боях: не встиг Потапов обози стягти в строк, не встиг на допомогу другій бригаді підійти, відступив, скажімо, на п'ять верст, та з тим, щоб десять одразу надолужити.

І вясе хтось шепоче довірливому начдивові:

— Боягуз Потапов… Утік… Даремно не допоміг — розгубився зовсім… Та пиячив, падлюка, цілий тиждень… Проти тебе, Чапаева, ніби говорив… Заздрість має…

І слухає уважно, пожадливо, і вірить довірливий Чапай, запалюється гнівом:

— Та я йому, падлюці!.. Та я голову відірву!.. Розстріляю за пияцтво!.. Це що: людей мені занапащати… а сам пиячити! А Чапаев відповідай… Покликати негайно!

І чекає, розлючений, коли приїде Потапов, покидавши справи, зачувши про грозу. Прискакав Потапов, у коридорі питається:

— Сердитий?

— У-ух, який сердитий…

— Все на мене?

— На тебе ж…

— Мабуть, наговорив хто?

— Та вже не без того…

— Ну, пронесе, дасть бог…

І, нашвидку стягнувши ремені, поправивши штани, кобуру, підтягнувшись по-військовому, входить Потапов.

— Здравія желаю, товаришу Чапаев.

А той і не дивиться. І не відповідає. Несамовиті очі під важким звисом вій упали додолу. Смикає вуса Чапай, мовчить цілу хвилину. А потім — мов затичка вискочить з пляшки:

— Знову пиячив!

— Та я й не…

— Мовчать! Розпустилися, сучі діти!.,

— Товаришу Чапаев, я…

— Мовчать!.. Розстріляти тебе мало, падлюку! В такій обстановці і до чого розпустились, дияволи! Це що? Це що таке? Це під що Чапаева підвели?

Потапов мовчить. Він знає, що вискочить газ — і затичку виймай спокійно. Він знає, що викричить Чапаев гнів свій — і притихне. А як притихне, тут йому й доповідай, розказуй, як було, спростовуй наклеп та дурні чутки… Спочатку покомизиться, все ще через упертість не буде слухати, але ти — йди-йди-йди наполегливо і прямо до мети.

Тільки йому краєчком похитни ту віру в наклеп — обм'якне, мов тісто, подивиться тобі ласкаво у вічі і скаже винувато:

— А я, розумієш…

— Розумію, розумію…

— Так-так, отож я, розумієш… Ну, кажуть, відступив… Ну, каясуть, пияцтво…

— Авжеж, авжеж

— То я й повірив — як же не повірити? А ти б на моєму місці хіба не повірив? Аякже. Так і дивись — тут кожен повірить!

І вже Чапаев сміється. І вже ласкаво плескав Чапай Потапова по плечу. Чай пити з собою садовить, не знає, як загладити провину…

Минуло два дні, минуло три дні, трапилося з Потаповим те саме і так само — так само від початку до кінця буде вірити Чапаев наклепам і безглуздим чуткам, почне бушувати, гримати, загрожувати, а потім — потім ластиться винувато…

Він був довірливий, як мала дитина. Тому й сам багато терпів, але змінитися не міг.,

Тільки одному він не вірив ніколи: не вірив тому, що у ворога багато сили, що ворога не можна зломити й примусити тікати.

— Ніякий ворог проти мене не встоїть! — казав він гордо і твердо. — Чапаєв не вміє відступати! Чапаев ніколи не відступав! Так і скажіть усім: відступати не вмію! Завтра ж ранком гнати ворога по всьому фронту! Передати, що наказав. А хто насмілиться поперек іти — доставити в штаб до мене… Я зараз навчу, як с…у назад держати треба!

У своєму ділі і в своєму масштабі Чапаєв був великий майстер і знавець: він знав чудово всю свою дивізію — її бійців, її командирів; менше знав і майже зовсім не цікавився політичним її складом. Він чудово знав ту місцевість, де розгорталися бойові операції,— знав її то по пам'яті, з юнацтва, то від жителів, з розпитів, то вивчав її по карті зі знаючими людьми. А пам'ять у нього свіжа, чіпка — так усе і заклішить, не випустить, поки не треба. Знає він жителів, особливо — селянську ширину; містом цікавився менше; знає — що тут за мужик, чого можна чекати від нього, на що можна сподіватися, в чому небезпека таїться. Все, що треба, знав — про хліб, про взуття, про одежу, цукор, патрони, снаряди, махорку, — про все знав: ні з яким його питанням не застанеш зненацька.

Зате от у питаннях іншого порядку — в політичних, і над-; то в таких, що йдуть за межами дивізії,— в цих питаннях не розумів, не знав нічого і знати не хотів. Більше того: багато дечому зовсім не вірив.

Міжнародність робітничого руху, наприклад, він вважав за цілковиту вигадку, не вірив і не уявляв, що він може існувати в такій організованій формі. Коли ж йому вказували на факти, на газетні відомості, він тільки лукаво посміхався:

— А газети — самі ж пишемо… Щоб веселіш було воювати, от і вигадали.

— Та ні, тут же особи, міста, числа, цифри. Тут — незаперечні факти.

— А що вони, цифри, — цифру я й сам вигадати можу…

Спершу він уперто цьому вірив, іншого й слухати не хотів, тільки посміхався.

Потім, після частих і тривалих розмов з Кличковим, і на це він змінив свій погляд, як змінив його на багато що інше.

"Далі він вважав, наприклад, увесь клопіт з анархістами за непотрібну й дурну витівку.

— Анархістові треба волю дати, він тобі шкоди не зробив ніякої,— казав Чапаев.

Програми комуністів не знав анітрохи, — а в партії числився от уже цілий рік! — не читав її, не вчив її, не розбирався хоч трохи серйозно ні в одному питанні.

Нарешті, пригадується його ставлення до «штабів»—так називав він усі органи, звідки одержував накази, директиви, а також людей, патрони, одежу, — все потрібне. Йому до кінця в цьому питанні вдалось прищепити дуже мало: Чапаев був глибоко переконаний, що в «штабах» засіли майже самі тільки царські генерали, що вони «продають наліво й направо», а «народ», під керівництвом таких от вождів, як він сам, Чапаев, не дається на гачок і, діючи всупереч штабним наказам, звичайно не програє, а виграє. Недовір'я до центру було в нього органічне, ненависть до офіцерства була смертельна, і рідко-рідко де був приткнутий до Дивізії який- небудь жалюгідний офіцерик з «нижчих чинів». А втім, були й такі з офіцерів (дуже мало), які зарекомендували себе безпосередньо в боях. Він їх пам'ятав, цінив, але… завжди остерігався..

, Не шанував і інтелігенцію. Тут йому не подобалося головним чином базікання про справи й відсутність видимого, живого діла, до якого він сам був такий охочий і майстер. А тих з інтелігенції, які вміли діло робити, вважав за надзвичайно рідкий виняток. З цього ставлення його до офіцерства й інтелігенції цілком природно випливало в Чапая прагнення скрізь поставити своїх людей: по-перше, тому, що вони — люди не слів, а діла і надійні; по-друге, з ними йому легше, і, нарешті, як казав він багато разів, «учити треба селянина і робітника тепер-таки, а вчити можна тільки на ділі… Я йому наказую бути начальником штабу — відмовляється, дурень, а сам того не знає, що для нього ж роблю. Накажу, поставлю, почхає тиждень, а там, дивишся, і запрацює, добре запрацює, ніякий офіцер так не працюватиме!»

Ця лінія — висувати повсюди своїх — була в нього центральна. Тим-то й увесь апарат був у нього такий гнучкий та слухняний: скрізь стояли і командували тільки віддані, свої, мало того, — такі командири, які високо його шанували.

Всі ці особливості чапаевського характеру Кличков розглядів досить швидко, і, розглядівши, тільки більше впевнився, що насамперед треба завоювати в нього авторитет і лише тоді перехрещувати, приборкувати його, спрямовувати на шлях свідомої боротьби, — не тільки сліпої та інстинктивної хоч би й яскравої, героїчної, такої гучної та славної.

Чим же завоювати авторитет? Треба взяти його, Чапаева, в духовний полон. Розбуркати в ньому прагнення до знань, освіти, науки, широких горизонтів — не тільки до бойового життя.

Тут Федір знав про свою перевагу і заздалегідь був певний, що, як тільки вдасться пробудили, — пісня Чапаева, анархіста і партизана, буде відспівана, його поволі, обережно, але вперто можна буде навернути й до інших думок, пробудити інтерес і до інших справ. Віри в свої сили, в свою здібність у Федора було багато.

Чапаєв не такий, як інші;— це правда, його важко буде приборкати, як дикого степового коня, але… і диких коней приборкують!.. «Та чи треба? — поставало питання. — Чи не лишити напризволяще цю гарну, самобутню, таку яскраву постать, лишити зовсім незайманою? Хай виблискує, бравує, міниться, мов коштовний камінь!»

Думка ця у Кличкова була, але вона здалась і смішною, і дитячою на тлі гігантської боротьби.

Чапаєв тепер — як орел із зав'язаними очима, серце трепетне, кров гаряча, пориви чудові й палкі, невгамовна воля, але… нема шляху, він його ясно не знає, не уявляє, не бачить…

І Федір узявся хоч трошки освітити, допомогти йому і вивести на шлях… Хай не вдасться, не вийде, — дарма: спи- ток г— не збиток, однаково гірше від цього не буде.

А коли пощастить — ого! Революції такі люди край як потрібні!

Тільки від'їхали від Александрова-Гая, як у задній ряд відійшли в пам'яті і Сломіхінська, і недавній бій, і всі події цих останніх днів. Вставало нове — те невідоме, величезне діло, за яким поспішали тепер до Самари. Вони ще не уявляли собі всієї страшної небезпеки, яка створилася на колча- ківському фронті, і не були поінформовані про серйозність наших останніх поразок під Уфою. Але й без того ясно було, що недаремно викликають їх так терміново на переговори: підготовляється, мабуть, велике діло, і в цьому ділі їм доведеться відіграти не останню роль.

— Як ви думаете, навіщо? — спитав Кличков.

— У Самару?

— Так.

— Перекидати… На іншому місці потрібні,— впевнено відповів Чапаев.

Точно обидва нічого не знали, гадати даремно не хотіли… розмова урвалася сама собою. Кожен думав собі своє — безкраї невисловлені думи…

Приїхали в перше зустрічне село. Спинилися біля Ради… Селяни, як тільки зачули, що приїхав Чапаев, набилися в хату, товпилися, проштовхувались, жадаючи глянути на уславленого героя. Скоро про приїзд дізналося і все село. На вулиці все закружляло, всі поспішали застати, глянути на нього. Біля ґанку збилася численна юрба: дітлахи, жінки, наповзли навіть сивобороді, сухі, білі діди. Всі з ним віталися, з Чапаєвим, як з хорошим і давнім знайомим, багато хто називав його на ім'я та по батькові. Виявилось, що й тут, як під Самарою, знайшлися старі бійці, що воювали з ним разом у 1918 році. І пливуть, пливуть зворушливі медові усмішки, грають радістю сірі чужі обличчя. Дехто дивиться серйозно і пильно, ніби хочуть надивитися досхочу і відбити навіки в пам'яті своїй образ геройського командира. Деякі жінки стояли в смішному здивуванні, нічого не знаючи і не розуміючи, в чому тут, власне, річ і на кого й чому з такою цікавістю дивляться: побігли мужики до Ради, побігли з ними й вони… Хлопчиська не галасували, як галасують завжди, стояли смирно, терпляче чогось чекали. Та й усі чогось чекали, — хотілось, мабуть, послухати, як Чапаев стане говорити. Окремі, випадково впіймані слова, плигали з уст в уста по юрбі. їх перебріхували, їх переплутували, але гнали далі, далі й далі…

— Сказав би нам що-небудь, товаришу командир, — звернувся до нього голова Ради. — Мужичкам, бачиш, охота послухати розумну мову.

— Що я скажу? — усміхнувся Чапаєв.

— А як там живуть, скажи, навкруги от… Щось та надумай…

Чапаєв комизитись не любив. Охоту послухати у мужиків знав і бачив сам, — чому ж не поговорити?

Поки запрягали коней, він звернувся до селян з промовою. Важко сказати що-небудь про головну тему цієї чапаєв- ської промови, — він повторював найзагальніші місця про революцію, про небезпеку, про голод. Але й ці слова були до вподоби: ще б пак, сам Чапаєв говорить! З напруженою увагою вислухали вони до останнього слова хитромудру, плутану його промову, а коли скінчив — співчутливо похитували головами, пришіптували:

— Оце-то так!

— Ну, аякже!

— Ой і молодець!

— Багато що хорошого сказав, от спасибі, братику. Оце так же спасибі!

Скільки сіл проїжджали — Чапаева знали повсюди, зустрічали його скрізь однаково шанобливо, радісно, подекуди — просто-таки урочисто. Село висипало все подивитися на нього, мужики заходили в розмову, жінки охкали й перешіптувались, хлопчаки довго-довго кричали і бігли за саньми, коли виїздили. Де-не-де виголошував він промови. Ефект і успіх були забезпечені: річ була не в промовах, а в імені Чапаева. Це ім'я мало магічну силу, — воно давало знати, що за промовами, можливо, беззмістовними та незначущими, криються значні, великі діла.

Це дуже дивна властивість людська, але вже завжди так: випадковому і часом дурному слову відомої і уславленої людини завжди надається більшої ваги, ніж безперечно розумному зауваженню якогось блідненького, непомітного «середняка».

На одному з перегонів розговорилися про приватні справи: хто звідки, чим займався, в якому середовищі виріс, — одне слово, на теми безкраї. Федір розповідав про чорне робітниче місто, де народився, дістав перші дитячі враження, зрозумів уперше, що життя — сувора боротьба. Потім — кочове життя, і так аж до самої революції. Коли він закінчив коротеньку автобіографію. Чапаєв почав розповідати про себе. Щоб не забути, Федір у першому ж селі по пам'яті записав чапаєвську повість.

Біографія Чапаева

…Мені Чапаев розповідав про себе, — писав Кличков. — Чи вірити — не знаю. В усякому разі, щодо деяких пунктів бере мене сумнів, наприклад, щодо його родоводу, — надто вже помітно прикрасив. Гадаю, що в цьому місці у нього фантазія, проте перекажу все так, як чув, чому не переказати? Шкоди не бачу, а кому захочеться точно все встановити — хай поблукає по тих місцях, про які говорю, — там збереглися у Чапая і друзі, і родичі. Вони розкажуть, мабуть, чимало про життя і боротьбу степового командира.

— Знаєте, хто я? — спитав мене сьогодні Чапаев, коли сиділи в санях, і очі в нього заблищали наївно і таємничо. — Я народився від дочки казанського губернатора і артиста-ци- гана…,

Я спершу подумав, що він «жартувати зволить», але, почекавши хвилинку і не почувши від мене крику здивування, Чапаев провадив далі:

— Знаю, що повірити важко, а було… все було, як єсть… Він, циган тобто, звів її, матір, та вагітну й покинув — сама, як знаєш. Ну, куди ж бідолашній подітися? Туди-сюди, а матері не обминеш. Мати вдовою вже була. Діда мого, губернатора, на світі тоді не стало… Приїхала ото до матері та тут же під чає пологів і померла. Лишився я, як те цуценя. Куди, думають, сховати такий скарб? Та й придумали. Кличуть ото двірника, а в двірника брат на селі жив, — цьому братові подарували, наче іграшку яку. Живу, росту як усі діти росли. У нього ж своєї сім'ї ціла купа! Поб'ємося, бувало, верещимо — хоч святих винось… Про мале дитинство майже й не памятаю нічого, та, мабуть, і пам'ятати нема чого — воно на селі в усіх однакове. А підріс до дев'ятого року — у люди віддали, і вештався я по цих людях все своє життя. Передусім дали свиней пасти — і я практику на них вимучував: великої худоби зразу не дають. Коли на свинях набив руку, пастухом став справжнім, а з пастухів мене артіль теслярська взяла, свого діла почала вчити… З ними й працював, по нарядах ходив, а потім з теслярів у крамничку попав, до купця… Торгувати вчився, красти пробував, та не вийшло нічого — надто вже не до душі був мені обман… Купець — він чистим живе обманом, а коли обману не буде в купця — жити йому одразу не буде з чого. От я тоді це все і зрозумів, а як зрозумів — нічим тут мене не напоумиш: не хочу та й не хочу — так і пішло… Що тепер я злий проти купця, то все через те, що знаю я його наскрізь, сатану: тут я кращим за Леніна сопіа- лістом буду, бо на практиці всіх купців розглядів і твердо знаю, що відняти у них слід усе, в падлюк, начисто розпатра- ти, жеребців. Плюнув я на торгівлю тоді і подумав собі: що ж, мовляв, робитиму я, сирота? А років було — сімнадцять. Ме- тиКував-метикував та й надумав на Волзі ходити, по містах, на народ усякий подивитися, та як хто живе — дізнатися самому… Купив шарманку знову ж собі… І була тоді зі мною дівчина Настя… «Давай, — кажу, — Насте, по Волзі ходити: я співатиму та шарманку крутитиму, а ти танцюватимеш. Зате все ж і на Волгу ми надивимося й усі міста обійдемо з тобою!» І пішли… В різних місцях, як зима затисне, і подовгу жили з нею; працювати навіть почали, як голодно жилось… Та що тут за робота — так собі послуги… на зимовий час… А як воно по квітневих сходах покотиться, сонечко, як рушить матінка кригу на Каспійське море, — узяли ми голод на оберемок та берегом, усе берегом, бережком… І шарманка грає, жайворонки вгорі свйстять, та Настя тут, та пісня тут… Ех, ти, не забути тебе — не забуду! Ну ж і красунею ти повесні пливеш!

І раптом похилилась Чапаева голова, стих печально веселий голос:

— Багато у квітні сонця, а крім сонця, — пріє квітнем земля… І від прілості тієї не вберіг я її, ластівку… Зів'яла, як листочок зелений. І зосталась порожня моя шарманка… А танцюристку у Вольському на березі поховав… А сам циганові шарманку збув — і лишився я наче зовсім самотній… Так, життя, воно завжди такого підбирає — підібрало й мене: на царську службу роки підійшли… Коли служба підійшла — служити пішов, а служити пішов — війна прийшла… З того ж таки часу і виходу нема з-під рушниці… От воно як…

— Ви були одружені? — питаю Чапая. — Пам'ятаю, ви щось і про дітей…

— А, так… Я це перед війною… Це правда, що одружений був, тільки недовго воно… Як германська стукнула, враз забрали… Приїхав якось додому — недобре говорять про жінку. Я і так і не так: скажи, кажу, як це все воно отак сталося?

«Ні при чому, — каже, — я, Васю, все це лихий поговір людський». Так-то воно так, що лихий поговір, а все ж я між іншим і насправді дізнався, як вона в ганьбі великій ходить. «Ну, що ж, — кажу, — гадюко зелена, хоч і любив я тебе, а йди ж ти, суко, під три вітри, не хочу я більше знати тебе в житті. А дітей беру з собою…» І так уже образа мене взяла! Бо ж два роки не бачив її, а інших щоб молодиць — пальцем не чіпав. Я ніколи цього… Все чекаю, що до неї повернуся, тільки для неї і беріг себе… Ну, як же тут серцем не стривожитись! Приїхав чоловіченько, а вона — от що!

Поїхав я назад, на позицію, та з горя так і лізу, так і лізу під огонь. Один, думаю, кінець, коли в житті нічого не виходить… Усіх «геор'гіїв» чотирьох заслужив, унтером став, у фельдфебелі вийшов, а куля не бере… Вже й ранений був не раз, а все от цілий та цілий… Тільки одна й жила біда: воювати вмів, а грамоти не знаю ніякої. І так уже мені нудно, сором бере, та й заздрість погризла: читають хлопці, пишуть кругом, а я й знати не знаю нічого… Якось, пам'ятаю, «сірим чортом» прапорщик мене вилаяв, а я його як шугну по-росій- ськи у три поверхи, — надто вже лють розібрала… Так усі лички з мене й поздирали, лишився я знову на солдатському споді. Зате грамоти тут навчився: читати й писати, все як єсть завчив. Діло ділом, війна затягується, а от і революція приспіла — женуть мене в Саратов, у гарнізонний полк.

Що ти, думаю, за чортівня? Кругом і розмови розумні, і знають люди, що говорять, що й до чого, чому народ заворушився, а я один того не знаю. Дай у партію вступлю… Одного тямущого чоловіка упросив — він мене до кадетів усе прихиляв, тільки звідти я скоро… есером став: хлопці, бачу, якраз на діло йдуть… Пробував з есерами і на збори їхні ходив — і тут почув анархістів. От воно, думаю, діло де! Люди одразу всього доходять, і утисків притому ж нема ніяких — кожному своя воля… А Керенський організовував тоді добровольців загін, із сербів. Мене командиром ставили. Та я ж його й розвалив, загін той увесь, — проти Керенського сам обернув^ Тоді мене, голубчика, розжалували, в Пугачов од- правили, командиром роти призначили. А часи ж які тоді? У Пугачові раднарком був свій, і головою цього раднаркому був хлопець — ну, одне слово, сцравжній… Я йому чомусь полюбився, видно, та й мені до серця! Як послухаю, аж самому охота розумним жити. Він мене, раднаркомщик, і почав вчити та просвіщати. Відтоді я вже все по-іншому розумію. Та й усю анархізму кинув — сам у більшовики вступив… І книжки пішли в мене інші — читати ж я дуже охочий. В ту війну, як грамоти навчився, лежу в окопах і читаю, все читаю… Хлопці сміятися почнуть: псаломщиком будеш, кажуть, зачитаєшся, а мені й не до сміху. Про Чуркіна-отамана читав, Разіна, Пугачова Емельку, Єрмака Тимофійовича, дістав про Ганнібала, теж читав Гарібальду італійського, самого Наполеона… Я, знаєте, все більше люблю, щоб воювати людина вміла та сама б себе не жаліла, коли треба буває… Всіх я цих знаю. І до того ж інших читав… Тургенева, казали, гарні твори, та не дістав, а в Гоголя все пам'ятаю, і Чичкіна пам'ятаю… Ех, коли б мені та більше підучитися — тут інакше б голова працювати стала. А то що ж, як єсть темний чоловік! Був темний, темний і зостався…

Та ніколи було й учитися мені: на Пугачі, того й жди, козаки наскочать… Як де треба до того ж хліб діставати або бунт який придушити, — завжди мене посилали:

— Тут Чапаєв?

— Тут, — кажу… їжджай.

І більше нічого: вчити мене не треба, знаю сам…

Довів Чапаєв автобіографію аж до Жовтневого перевороту.

Чи все в нього так розказано, як було, — звідки мені знати? Похвастатися любив — цей гріх за ним був, — може і тут що приплів, для красного слівця… Тільки якщо і приплів, то дрібницю якусь

Біографія нібито звичайнісінька, нема в ній нічого визначного, а водночас — придивіться: всі обставини, всі злигодні і події особистого життя його штовхали на невдоволення і протест».

У Федора і ще було дещо приписано, та ми вже спинимося на цьому і міркувань його про Чапаева наводити не будемо. Що в Чапаева за життя було після Жовтня — про це відомостей однакових нема: надто барвиста була ця смуга. Він, як вихор, метався по степу. Його сьогодні бачили в одному селі, а назавтра — за сотню верст звідти…

Козаки тремтіли від самого імені Чапаева, уникали бою з ним, — так були зачаровані його постійними успіхами, перемогами, молодецькими наскоками.

До Самари Їхали чотири дні. Сіл та хуторів по дорозі бачили безліч. І хоч би де вимовлялося ім'я Чапаева, воно всюди справляло однаковий ефект. Сам Чапаєв поводився з надзвичайним апломбом. Був такий випадок: до якогось села під'їхали пізно ввечері, людей на вулицях нема, про Раду спитати нема в кого. Хотіли постукати в хату до кого-небудь, та вилазити неохота на морозі; поїхали прямо на церкву, гадаючи, що знайдуть Раду «там десь, на майдані».

Нарешті трапився прохожий.

— Товаришу, де тут Рада?

— Там он, за яром… — показав він у другий бік.

Повернули, приїхали. Величезна будівля, схожа на сарай,

стара, глуха, дика, та у місці зовсім дикому — за яром, край села, так і видно, що занедбана… Стукали, стукали, насилу відімкнули. Виходить старезний глухий дідок.

— Чого, — каже, — треба, соколики?

— Де черговий? — сердито питає Чапаев.

— А нема нікого… дома всі, тут удень тільки ходють… Нема нікого…

— Покликати негайно голову…

Федір у таких випадках ніколи не протестував проти наполегливості і навіть гостроти поводження: в ті часи особливою чемністю мало чого можна було добитися. Часом бачать, що маруда чоловік, так його і гнуть, щоб затерти, забити, не дати йому нічого… Суворі були часи, суворо тоді і чинити доводилось, коли хотів якесь діло робити, а не теревені точити.

По голову послали — той ще дорогою од вістового дізнався, що викликає його «сам Чапаев». Підходить сторопілий, скидає шапку, вклоняється.

— Це що ж, братику, Рада тобі — свинюшник, чи що? — грізно зустрів його Чапаев. — Куди ти її до чорта в болото викинув — місця тобі нема серед села, га?

— Та народ не дає,— несміливо сказав голова.

— Який народ? Не народ, це куркулі не хочуть, а народ тут ні до чого… Ач ти, поступливий який…

— Та я хотів…

— Що там хотів! — обірвав Чапаев. — Тут робити треба, не хотіти… А владою називаєшся… Завтра ж перевести Раду на майдан, зайняти там будинок добрий і сказати, що Чапаев звелів. Зрозумів?

— Зрозумів, — промовив той.

— їхатиму назад з Самари, гляди, коли застану в цій дірі…

Безсловесний і, видно, нікчемний голова з числа «підставних» заметушився, забігав, шукаючи коней… Навіть і ночувати не стали «в такому селі», вночі ж і подалися.

Приїхали в Самару. З'явилися до Фрунзе. По-товариському покликав він Чапаева і Федора зайти до нього ввечері на квартиру — договоритися як слід про майбутні операції. Прийшли. Фрунзе роз'яснив становище на фронті, говорив про те, як рішуче треба тепер діяти, які потрібні командири згідно з моментом… Коли Чапаев в якихось справах вийшов десь хвилин на п'ять, Фрунзе питає Федора:

— Справа серйозна, товаришу Кличков… Думаю призначити Чапаева начальником дивізії. Що скажете? Я знаю його мало, але чуток про нього — самі знаете… Як він на ділі? Ви з ним хоч трохи та попрацювали…

Федір висловив йому все, що думав, — добре висловився про нього, відтінив тільки незрілість політичну.

— Я й сам тієї ж думки, — сказав Фрунзе. — Чоловік він, безперечно, незвичайний… Користь може дати величезну, тільки от партизанщиною все ще дихає жарко… Ви постарайтеся… Дарма, що гарячий: вони, і гарячі, ручні бувають…

Федір коротко пояснив Фрунзе, що в цьому напрямі якраз і веде свою роботу, що симпатію і довір'я Чапаева вже, безумовно, заслужив і сподівається, що далі зійдеться з ним ще ближче.

Увійшов Чапаєв. Після короткої розмови Фрунзе сповістив його про призначення і сказав, що їхати треба зараз же на Уральськ і там чекати розпоряджень, бо загальний план майбутньої операції все ще досить неясний. Попрощалися. Пішли. Через дві години виїздили з Самари. Перед від'їздом Чапаєв попросив дозволу заїхати у В'язовку — своє рідне село. Фрунзе згодився. Поїхали на В'язовку.

— А хто у вас у В'язовцї? — спитав Федір.

— Всі у В'язовці… Старі там — батько з матір'ю — названі… Двоє хлопців, дівчинка — ці живуть у вдови однієї. У тієї, бачте, двоє своїх, от укупі всі й живуть…

— Знайома хороша?

— Еге ж, хороша знайома… Дуже знайома, — Чапаєв хитро усміхнувся. — Друг у мене помер, а вона зосталася, друг от і заповідав, іцоб була зі мною.

У В'язовці зустріли з великим тріумфом. Голова Ради зразу ж скликав засідання на честь приїзду дорогого гостя. Там Чапаєв говорив свої «промови»… Увечері в Народному домі його імені «місцевими силами» поставили спектакль. Грали страшенно погано, зате старанність виявили колосальну: артистам хотілося заслужити чапаєвську похвалу… Переночували, а вранці — гайда на Уральськ!..

Федорові здалося, що з дітьми Чапаєв поводиться без ніжності; він його про це спитав.

— Правда, — каже, — відтоді, як у мене ця розколина сімейна об'явилась, ніщо мені не любе, і дітей своїх майже за чужих почав вважати…

— А виховувати як же будете?

— Та що ж виховувати: мені от все ніколи, а тут — хто їх знає як, я навіть і не питаю цро це… Посилаю з платні, та й по всьому… 4

— Та платні мало…

— Мало, знаю… до того ж ще за листопад і грудень у мене не одержано… Он де листопад… А тепер березень за половину. Не платять…

— Погане діло… -

— Кожен тепер щось утрачає, товаришу Кличков, кожен, — промовив серйозно Чапаев. — Без цього, мабуть, і революції бути не може: один майно своє втрачає, другий — сім'ю, інший, дивишся, навчання погубить, а ми — ми життя, може, зовсім утратимо.

— Так, — задумався Федір, — може, і життя… А цікаво справді: кінця війні нема… Все нові та нові вороги з усіх боків… І кругом у небезпеці… Ми ось з вами чи довго наїздимося вкупі? Адже близько вже і нові походи…

— І думати не думаю про це, — відмахнувся рукою Чапаев. — Хто його знає, кінець той… Іноді в таку кашу засипався — і виходу, здається, нема ніякого, а, бач, живий. Краще не думати наперед. Я якось до чехів у село помилково заїхав, у 1918 році це було… Своє» думаю, так, своє село, а шоферові що! — він повезе, куди схочеш… Тільки в'їхали — лишенько: чехи! Ну, кажу, Бабаев (шоферові, значить), закручуй, як знаєш, — а в самого кулемет у руках… Крути, кажу, по вулиці, а я стрілятиму… Встигнеш закрутити — врятуємось, а то — згадуй лиш, як звали… Він крутить, а я палю, він крутить, а я палю… Як завернув та як дасть ходу, а кавалеристів тут чоловік п'ятнадцять на нас виїхало, от і почалось навздогін. Обернувся я обличчям назад — курява стіною, не видно нічого, тільки стріляють, чую, на скаку: вони на нас, а я все туди та туди… Обидві стрічки вистріляв… А що, якби лопнула тут шина, що б від мене лишилося?.. Чех за мою голову і тоді нагороду обіцяв: принеси, каже, голову Чапаева, золото дамо… У мене хлопці прочитають ці папірці, сміються з чеха, а якось написали: «Приходьте, мовляв, до Стеньки Разіна в полк, ми вам і без золота віддамо…» Написали, запечатали листа та хлопчакові сільському й дали віднести… У мене багато було всяких пригод.

— І вберігся от… — сказав Федір. — Чим уберігся — чи випадковістю обставин, чи своєю спритністю, хто знає? А, мабуть же, десятки разів на волосинку від смерті був.

— Так-от, — озвався охоче Чапаев, — саме десятки і е, і навіть багато десятків. Я сам усе питаю себе про це: що це я такий живучий, наче навмисно хтось мене оберігає? А іншому, як тільки перша куля полетіла, — раз, і нема людини.

— Ну то що ж, — спитав Федір, — самі от ви все-таки як думаєте: випадковість тут чи інше щось?

— Та ні, де ж випадковість — скрізь голова потрібна… ой як потрібна голова! Адже буває, що всього одну хвилину переждав, і нема тебе, та й не тільки тебе — сто чоловік можна занапастити… Нас, сонних, чех застукав у селі… А я на другому кінці ночував, схопився у-самих штанях та «ура-ура!». А й нема в нас нічого — зброї ніякої, та зраділи хлопці, та як кинулись — зразу відняли в кого що. І не тільки полонених своїх відбили, а й їхніх у полон набрали… Знахідли- вість потрібна, товаришу Кличков, без знахідливості одразу загинеш на війні.»

— А гинути неохота? — пожартував Федір.

— І тут неоднаково, — серйозно відповів Чапаєв. — Ви думаєте, кожній людині життя свого жаль? Та не тільки що, а й один не завжди його любить як слід. Я, приміром, був рядовим, то що мені: уб'ють чи не вб'ють, хіба не все одно мені? Кому я, воша така, потрібен дуже? Таких, як я, народять скільки хочеш. І ясиття свого анітрохи не цінив! Триста кроків — окопи, а я вилізу та й горлаю: на тобі, з'їж… А то й танцювати почну на горбку. Навіть і думки не було про смерть. Потім, дивлюсь, відзначати мене почали — на людину схожий, виходить. І от ви зважте, товаришу Кличков, що чим вище я підіймаюся, тим життя мені дорожче… Не буду перед вами кривитися, прямо скажу — думка про себе складається така, що от не клоп ти, каналія, а людина справжня, і хочеться жити по-справжньому, як слід… Не те, що боязкіший став, а розуму побільшало. Я вже танцювати на окопі тепер не буду: дзуськи, брат, дурно помирати не хочу…

— А в ділі? — спитав Федір.

— У ділі? От вам присягаюся, — палко сказав Чапаєв, — присягаюсь чим хочете, що в ділі боягузом не буду ніколи… Коли в діло — тут усякі інші думки зникають… А ви думали — що?

— Та ні, я нічого не думав, так спитав…

— Чи так воно? Може, в штабі про мене?

Федір не розумів, про що він говорить.

— З полковничками? — вів далі Чапаєв^ і в голосі почувалося ледве стримуване роздратування… — Там, звісно…

— Та ні, серйозно ж кажу вам, — заспокоїв його Кличков, — ні з якими полковничками нічого я не говорив, та й чого мені?

— А то вони наговорять…

— Не люблять? — спита*в Федір.

— Ненависть мають до мене, — повільно і значливо " сказав Чапаєв. — Я телеграми та цидулки їм такі посилав, що в трибунал хотіли… Тільки от війна перешкодила, а то, чого доброго, і під суд підеш. Йому там біля стола сидіти — малина: лізь, каже, на рожен… А я на рожен ніколи тобі не полізу, хоч ти хто хочеш будь… Диви, знайшлися командири… Патронів, коли тобі треба, — то їх нема, а до наказів — ач, бистрі які… Ну, і крив я їх куди попало… Хуліган, кажуть, партизан, що з нього візьмеш…

— ч Та що ж, товаришу Чапаев, — здивувався Федір, — ви думаєте, полковники у нас, чи що, Червоною Армією керують?

— А то що ж?

— Та як що: а Реввійськради, комісари наші, командири червоні?..

— «Реврада», виходить, що нічого й не тямить іноді, а наговорять йому — і вірить…

— Ні, це не те, зовсім не те, — заперечував Федір. — У вас неправильне уявлення про Ревради… Там народ свій сидить, і тямущий народ, ви це даремно…

— А от побачите, як у похід підемо, — тихо відповів Чапаев, але в голосі вже ні впевненості, ні наполегливості не було.

Федір розповідав йому, як організувалися Реввійськради, яке їхнє призначення, які в них функції, яка структура… І бачив, що Чапаев нічого цього не знав, усі ці відомості були для нього справжнім відкриттям… Слухав він надзвичайно уважно, нічого не пропускав, усе запам'ятовував — і запам'ятовував майже буквально: пам'ять у нього була знаменита… Федір завжди дивувався чапаєвській пам'яті: він пам'ятав навіть найменші дрібниці і коли-не-коли та й вкине їх де- небудь у розмову.

Федір любив ці довгі, нескінченні бесіди. Говорив і знав, що зерно падає на добрий грунт. Останнім часом він помічав, що думки його Чапаев іноді видавав за свої — так, у розмові з кимось там стороннім, ніби ненароком. Федір бачив, як той відчув у ньому «знаючу» людину і, мабуть, вирішив, у свою чергу, використати таке товариство. Від питань про управління армією, про техніку, про науку вони перейшли до найболючішого для Чапаева питання: про його неосвіченість. І домовилися, що Федір буде його вчити, як дозволять час і обставини… Наївні люди: вони хотіли вивчати алгебру в пороховому диму! Не довелося вчитися, звичайно, жодного дня, а думки, розмови про це багато разів виникали і згодом; бувало, їдуть на позицію вдвох, заговорять-заговорять і наткнуться на цю тему.

— А ми вчитися хотіли, — скаже Федір.

— Мало що ми хотіли, та не всі наші хотіння здійснювати можна… — скаже Чапаєв з прикрістю, з жалем.

Бачив Федір, як жадібно хапався Чапаєв за всяке нове слово, — а для нього багато-багато було нового! Він цілий рік був у партії, здається, справа щодо релігії ясна, а тут якось Кличков раптом побачив, що Чапаєв… хреститься.

— Що це ти, Василю Івановичу? — звернувся він до Чапаева. — Комуніст господній, та чи при своєму розумі ти?

(Вони вже через два тижні знайомства перейшли на «ти»).

Чапаєв зніяковів, але задерикувато відповів:

— Я вважаю — і комуністові, як він хоче. Ти не віриш — і не вір, а коли я вірю, то тут тобі яка шкода?

— Не мені шкода, я не про себе, — натискав Федір. — Я тобі самому дивуюсь — як ти, комуніст, і в бога вірйти можеш?

— Та, може, я й не вірю.

— А не віриш, чого хрестишся?

— Та так… хочу от… і хрещуся…

— Ну, як же можна… Хіба цим жартують? — умовляв його серйозно Кличков.

Тоді Чапаєв розповів йому історію з часів далекого дитинства, запевняючи, що саме ця історія і дала всьому початок.

— Я хлопчаком був маленьким, — розповідав він, — та й украв одного разу семишник від ікони, — у нас там ікона стояла одна чудотворна… украв і украв… купив кавун та наївся, а як наївся, зразу ж і захворів: аж шість тижнів мучився. Жар пішов, морозить, поносом рознесло, зовсім в. могилу хотів. А мати дізналася, що я той семишник украв, — вже вона кидала-кидала туди… самих гривеників, казала, карбованців на три пішло, та все. молиться-молиться за мене, щоб простила, значить, богородиця… Вимолила — на сьомому тижні встав… Я відтоді все й думаю, що є, мовляв, сила якась, якої остерігатися треба… Я й цупити відтоді перестав, яблука в чужому саду не візьму — все мене страх бере… Під кулями нічого, а тут от боязко… Не можу…

Федір цього разу говорив небагато, а потім частенько підводив розмову до теми про релігію, розповів про її походження, про так званого бога. Більше Чапаєв ніколи не хрестився… Але не тільки хреститися він перестав, а признався якось Федорові, що «справжнім дурнем був доти, доки не розумів, у чому — річ, а як зрозумів — дзуськи, брат: після солодкого не захочеться гіркого…»

Внаслідок цих кількох розмов Чапаєв зовсім інакше став думати про віру, про бога, про церкву, про попів; а втім, попів він ненавидів і раніше, тільки трошечки все-таки і про них боявся думати: все здавалося, що «до бога вони ближчі, ніж ми, хоч і падлюки чималі».

Чим далі, тим більше переконувався Федір, що Чапаева, оцю крем'яну, сувору людину, цього героя-партизана, можна, як дитину, прибрати до рук; з нього, як з воскового, можна робити нові й нові форми — тільки, обережно, вміло треба підходити до цього, знати треба, що «прийме» він, чого відразу не захоче прийняти… Основна площина, на якій можна було його особливо легко вести за собою, це — площина науки: тут він сам охоче, любовно ішов назустріч живим думкам. Та й годі. В усьому іншому — неподатливий, міцний, часом упертий. Умови життя тримали його досі «в чорному тілі», а тепер він побачив, зрозумів, що е нові шляхи, нове всьому пояснення, і став замислюватись над цим новим. Повільно, несміливо й тихо підступав він до заповітної, зачиненої брами, і так само повільно відчинялася вона перед ним, розкриваючи шлях до нового життя.

VIII. НА КОЛЧАКА

Чекаючи розпоряджень, в Уральську пробули десять днів. Нудьга була мертва, діла ніякого. Товклися в штабі Уральської дивізії, що стояла тут, підтримували зв'язок з бригадою своєї дивізії,— цю бригаду в ті дні ще не перекинуто було в Бузулуцький район. Нудилися страшенно. Тільки один раз, і на дуже короткий час, побачився Федір з Андрєєвим, — той майже безперервно роз'їжджав по фронту і'в Уральськ заглядав тільки наскоками. Він змарнів, пожовк, глибоко запали і здавалися мало не чорними його чудові сині очі — видно, недосипав часто, багато хвилювався, а може, і з харчуванням не все було гаразд. Кличков зустрів його у коридорі штадиву, вже одягненого, готового до від'їзду, хоч і приїхав він сюди тільки півгодини тому.

Один на одного подивилися довгим, допитливим поглядом, наче питали: «Ну, що нового дало тобі це нове життя: що придбав і що втратив?»

І, здається, обидва помітили це нове, що лягає незгладимим відбитком на погляд, на обличчя, на рухи того, кого вже торкнулося бойове життя.

Поговорили на ходу всього кілька хвилин і розпрощалися до нової зустрічі…

Чапаєв нервувався надміру — він без діла завжди був такий: як тільки на день, на два, бувало, доведеться спинитися й чекати чого-небудь, — Чапаева не впізнати. Він у такому стані чіпляється до всіх немилосердно, лається за дрібниці, погрожує карами…

Внутрішня сила, його багата енергія постійно шукає виходу, і коли нема їй застосування в ділах, вона розряджується марно, але розряджується неодмінно.

Уральська дивізія в цей час мала свій фронт десь коло Лбищенська. Операції йшли ні добре, ні погано: без великих поразок, але й без значних перемог. Раптом — нещастя: у невдалому бою загинуло щось дуже багато народу. Фронт за Лбищенськом похитнувся. Новоузенський і Мусульманський полки були потріпані; їм на допомогу спішно послали кури- ловців. Справжня катастрофа. І'все так несподівано. Як грім серед ясного неба. Не ждали, не гадали, не було ніяких ознак. Начальник Уральської дивізії — спокійний, випробуваний командир — і той розгубився, не зразу зорієнтувався в тому, що сталося, не знав спочатку, що треба робити. Радився з Чапаєвим, разом вирішили — як бути.

Але відновити фронт уже не вдалося, — Уральськ незабаром оточений був кільцем і в цьому кільці протримався цілі місяці.

Як тільки одержано було звістку про катастрофу і передано в центр, Фрунзе наказав особливій комісії негайно розслідувати причини поразки; в комісію входив і Чапаєв, головою призначили Федора. Чапаева, видно, образило, що головування доручено не йому, а комісарові, але це виявилось лише згодом. Чапаєв і думки не припускав, що тут, крім обставин суто воєнних, можливо, не меншу, якщо не більшу роль могли відігравати обставини політичні: так, очевидно, подивився на справу центр, тому й доручено всією справою керувати Кличкову.

Почали негайно збирати всілякі матеріали, документи, копії різних наказів та розпоряджень, зведень, телеграм… Чапаєв взяв у Федора бригадний наказ, в якому йшлося про такий невдалий наступ на селище Мергенєвське— в цьому наказі була канва для пояснення того, що сталося, а тому Кличков надавав виняткового значення наказові. Чапаєв уважно його розглянув, склав «критичну свою думку», сидить диктує машиністові. Входить Федір.

— Проглянув наказ, Василю Івановичу?

— Ну, проглянув, то й що?

— Я над ним теж думав чимало… Обміркуємо, — запропонував Федір.

— Можна прочитати, ось надруковано.

В голосі і манері Чапаева почувалася погано прихована зневажливість і якесь невдоволення, поки що зовсім не зрозумілі Федорові.

— Ану, прочитай, — сказав він, — поговоримо, може, змінимо що…

— Та вже без змін, — відрубав Чапаев. — Ти в себе змінюй, а я як написав, так і пошлю.

— Це ж чому? — здивувався Федір і відчув, як його боляче вразила ця неприязна відповідь.

— А тому… Коли «голова», то свою думку і доповідай… А я — «спец»… Я тільки — «спец»…

Він двічі з образою вимовив це слово…

— Ну, чого ти мелеш? — образився Федір. — Чого мелеш по-пустому? Розбиватись навіщо: обговоримо разом і відішлемо.

— Та ні вже, — упирався Чапаев. -

Кличкову не хотілося далі товктися на цьому питанні.

— Ну, читай, — сів він на стілець.

Чапаев прочитав свою критику на бригадний наказ Уральської дивізії,— розбір був досить путящий, старанний, серйозний. Від обговорення Федір ухилився — думку свою вирішив послати окремо.

— Що скажеш? — спитав Чапаев.

— Та добре, по-моему, — крізь зуби раптом процідив Фбдір.

— А то хіба погано? — підвищив раптом тон Чапаев. — Може, й погано, та не в мене… отак! Ми знаємо, що робимо, а от там штучки всякі… шкура погана!..

Федір не зрозумів, на чию адресу відпускає Чапаев такі епітети.

— Стерво… — вів далі він люто. — Затерти людину хочуть… Ходу не дають… Ну, ми управу знайдемо, ми про себе скажемо!..

Це Чапаев глузував з приводу «проклятих штабів», які вважав за збіговище дармоїдів, боягузів, кар'єристів і різних взагалі покидьків…

— Стривай, Чапаев, чого ти страмишся? — напівжартома звернувся до нього Федір. — Ні сіло ні впало — якого чорта! Блекоти об'ївся, чи що?

— Давно об'ївся, давитися почав, — і в голосі Чапаева почувся докір. — Давишся… Авжеж… А взяти нічого… у мене, брат, нікуди не підкопаєшся… Чапаев своєму ділу хазяїн…

— Про що ти?

— Про те, все про те, що в академіях ми не вчені… Та ми без академіїв… У нас по-мужицькому і то виходить… Ми погонів не носили генеральських, та й без нйх, слава богу, не кожен такий стратех буде…

— Не хвались, не хвались, Василю Івановичу, це тобі не до лиця… Хай тебе інші… А сам… — і Федір приклав пальця до губ… Недавне неприємне почуття так і підбивало його чимось уколоти Чапаева, такчби мовити, помститися на ньому… Чим же? А найуразливішим місцем — знав це Федір — е в Чапаева розмова про визнання і невизнання його доблестей, здібностей, військового таланту, особливо, коли до цього підпустити що-небудь про «штаби». Момент був такий, що й дратувати не доводилося, — Чапаєв і без того був уже неспокійний. і

— Мовчи краще про стратегію, — випалив Федір.

— Чого ж це мовчати? Мовчи сам, — обурено наїжачився Чапаєв.

Пересиливши себе, намагаючись здаватися цілком спокійним, Кличков сказав йому тихо:

— От що, Чапай… Ти добрий вояка, сміливий боєць, партизан чудовий, але ж і тільки! Будьмо одверті. Май мужність признатися сам: у військовій мудрості ти слабкий… Ну, який з тебе стратег? Подумай сам, звідки тобі бути ним?

Чапаєв нервово сіпався, і злими вогниками блищали в нього вовчі сіро-сині очі.

— Стратег поганий?! — майже крикнув він на Федора. — З мене поганий стратег? Та йди ти к чорту після цього!

— А ти спокійніше, — зловтішався Федір, задоволений, що хоч трохи дійняв його до живого, — чого тут нервуватися? Щоб бути гарним військовим працівником, щоб знати наукову основу стратегії,— та зрозумій ти, що всього цього вчитися треба… А тобі ніколи було, ну, чи ж не ясно, що…

— Нічого мені не ясно… Нічого не ясно… — обірвав його Чапаєв. — Я армію візьму і з армією справлюсь.

— Аз фронтом? — пожартував Федір.

— Із фронтом… А що ти думав?

— Та, Може, і головкомом — не від того?

— А то не справлюсь, думаєш? Роздивлюся, звикну — і справлюсь. Я все зроблю, що захочу, зрозумів?

— Що ж тут не зрозуміти.

У Федора вже не було того недоброго почуття, з яким почав він розмову, не було навіть і того глузування, з яким він ставив запитання, — ця впевненість Чапаева у безмежних своїх здібностях здивувала його цілком серйозно.

— Що ти віриш у сили свої, це добре, — сказав він Чапаеву. — Без віри цієї нічого не вийде. Тільки чи не зазнаєшся ти, Василю Івановичу? Чи не пусті тут у тебе хвастощі? Адже міри ти не знаєш словам своїм, от біда!

Ще більше розпалилися, заблищали недобрим блиском очі: Чапаев кипів обуренням, але чекав, коли Федір скінчить.

— Це я!.. — крикнув він. — Це я хвалько?! А в степах хто був з козаками, без патронів, з голими руками, хто був? — наступав він на Федора. — їм що? Сволота… Який їм стратег…

— А я за стратега теж не визнаю. Отже, виходить, і я сволОта? — піймав його Федір.

Чапаев одразу змовк, розгубився, обличчя його почервоніло; він зробився раптом безпорадним, начебто його піймали на смішному і дурному, на хлопчачому ділі.

Федір навмисне повернув питання так, щоб відучити якось Чапаева від цієї безпардонної, сліпої лайки на вітер… І не тільки тому, що це «недобре», а все це було для Чапаева дуже небезпечне: почують недруги, запам'ятають, а потім із свідками та з документами припруть його до стінки — дітися буде нікуди, поганюще створиться становище. А від Чапаева часто-густо можна було чути, як він картає безоглядно і штаби, і Реввійськради, і ЧК, і окремі відділи, і комісарів — усіх, усіх, хто над ним може виявити хоч найменшу владу. Галасує, лається, проклинає, погрожує, а все ні до чого: поясни йому — і все зрозуміє, згодиться, навіть відступиться, бувало, від своєї думки, — хоч поволі, туго і неохоче. Відступати не любив навіть у тому, що сказав. До р£чі, він і наказів своїх ніколи не змінював — у цьому була їх особлива, переконлива сила.

Тепер, спіймавши Чапаева на слові, Федір вирішив процес навчання довести до кінця, піти й залишити Чапаева роздумувати.

«Хай помучиться сумнівами, зате довше пам'ятатиме…»

І коли Чапаев, отямившись трохи від несподіванки, почав запевняти, що «не мав на увазі… говорив тільки про них» і таке інше, Федір попрощався і пішов.

Коли опівночі Кличков повернувся, то в кімнаті у себе застав Чапаева. Той сидів і зніяковіло жмакав у руках якийсь папірець.

— Ось, почитайте, — передав він Федорові надруковану на машинці маленьку цидулку. Коли Чапаев був схвильований, ображений або чекав якоїсь образи, він часто переходив на «ви». Федір помітив це тепер у його звертанні, те саме побачив і в записці.

«Товаришу Кличков, — було написано там, — прошу звернути увагу на мою до вас записку. Мені дуже неприємно, що ви так пішли, що ви взяли мої слова на себе, про що сповіщаю вас, що ви ще не встигли мені вчинити ніякого зла, а коли я такий одвертий і трохи гарячий, ніяк не соромлячись вашої присутності, і говорю все, що на думці, проти деяких осіб, на що ви образились. Але щоб не було поміж нас особистих рахунків, я змушений написати рапорт про увільнення мене від посади, ніж бути в незгоді з найближчим своїм співробітником, про що сповіщаю вас як друга. Чапаев».

Ось записка. Від слова до слова подана вона, без найменших змін. Наслідки вона могла мати дуже серйозні: рапорт був уже готовий, через хвилину Чапаев показав і його. Коли б Федір поставився негативно, коли б навіть промовчав — справу було б передано «вгору», і хтозна, які вона мала б наслідки? Дивне тут те, що Чапаев зовсім начебто не дорожив дивізією, а в ній же були пугачовці, разінці, домашкінці — всі ті геройські полки, з якими він був такий близький. Тут виявилась основна риса характеру: не роздумуючи, з плеча, в одну мить приносити в жертву навіть найдорожче, навіть заради цілковитої дрібниці, заради дурниці.

А підігріти в такий момент — і «ділов» ще, мабуть, наробить безглуздих.

Прочитав Федір записку, обернувся до Чапаева з радісним, сяючим обличчям і сказав:

— Годі вже, дорогий Чапаев. Та я й не образився зовсім, а якщо знервований був трохи, то зовсім-зовсім з іншої причини.

Федір промовчав і тільки другого дня сказав йому про справжню причину.

— Ось телеграма, — показав Чапаев.

— Звідки?

— За наказом з штабу треба виїздити завтра ж на Бузу- лук… В Оренбург не їдемо… Кінчити всі справи і їхати…

Подумали і вирішили до ранку не відкладати, а закінчити все зараз же і вночі виїхати; остаточний розгляд невдалої операції Уральської дивізії однаково за один день не закінчиш: ~ треба виїздити на місце, дістати ще деякі документи і т. д. Вирішено. Зараз же в штадив. Викликали кого треба було. Переговорили. Через півтори години виїздили з Уральська на Бузулук.

У ті дні на шляху до Самари діялося щось неймовірне. На Кінель один за одним мчали і повзли поїзди з усіх боків: од Уфи й Оренбурга, близькі й далекі, які з військом, із снарядами, з провіантом, бронепоїзди, які — зустрічні — порожні, санітарні, і знову з військом, військом, військом… Тяглися обози з Уральська, і звідти йшло військо.

Відбувалося спішне перегруповування: перекидалися величезні маси, вводились нові і свіжі, відводилися в тил потрі- пані, деморалізовані, тимчасово непридатні до діла. Колчак уже взяв Уфу і підходив до Волги. Обстановка створювалася грізна. ^Самара була під ударом; разом з нею під ударом були й інші великі поволзькі центри. Обстановка допускала можливість відходу на Волгу. Це був би тяжкий удар для Росії. Червоне командування не хотіло цього відходу, гаряче взялося за оборону, вирішило, будь-що вистояти, переламати становище, що створилося, вирвати у ворога ініціативу й погнати його назад від центру Радянської держави. В Бузулу- цькому районі готувався потужний кулак: звідси мали завдати перших ударів. 25-й Чапаєвській дивізії доручалося велике завдання — ударити Колчака в лоб, і разом з іншими дивізіями, гнати його від Волги, маючи за найближчу мету захоплення Уфи.

Крім тих частин, що йшли від Сломіхінської, крім бригади Сизова — талановитого молодого командира, що діяла під Уральськом і була спішно перекинута на Бузулук, у район Сорочинської, до 25-ї дивізії включалася бригада під командою якогось офіцера, який через два тижні перебіг до білих. У цій бригаді, згрупованій недалеко від Самари, в районі Кро- товки, був і Іваново-Вознесенський полк.

Колчак сунув широченним фронтом на Перм, на Казань, на Самару, — в цих трьох напрямках ішло до півтораста тисяч білої армії. Сили були майже рівні — ми виставили армію трохи меншу за колчаківську. Через Перм на Вятку думав Колчак з'єднатися з інтервентами, через Самару — з Денікі- ним; у цьому замкненому, фатальному кільці він і поспішав поховати Радянську Росію.

Перших відчутних ударів він зазнав на шляхах до Самари: тут вирвано було в нього ініціативу, тут почасти були розбиті його дивізії і корпуси, тут покладено початок деморалізації серед його війська. Ні офіцерські батальйони, ні дресирування солдатів, ні техніка — ніщо після перших ударів, що їх він зазнав, не могло спинити стихійного відкочування його війська на Уфу, за Уфу, в Сибір до остаточної загибелі.

В боях під Белебеем брали участь полки каппелівського корпусу — цвіт і надія білої армії; їх било червоне військо так само, як било й інші білі полки. Червона хвиля котилася нестримно, І її урочисто зустрічало змучене і розорене населення.

Залізничні станції і полустанки схожі були на пляшки з комашнею: всі повзуть, поспішають, збивають одне одного, зриваються, підводяться і знову поспішають, поспішають, поспішають… Приходили поїзди — з них зіскакували, як божевільні, цілі юрби червоноармійців, мчали в різні боки, юрмилися біля маленьких цегляних сарайчиків, ставали в черги, бряжчали чайниками, квапилися, лаялись, обурювались, тупцяли на місці, чекаючи окропу; друга половина кидалася врозтіч по станції і селищу, закупала сірники, цигарки, воблу — що потрапляло під руку, випивала в перекупок молоко, закупала хлібища, хлібини, хлібці і хлібинки… Незмінно великим і шалено протестуючим натовпом галасували у коменданта', проклинали порядки і непорядки на всі заставки, паплюжили тричі нещасного коменданта, просили нездійсненного, присягалися неіснуючим, сподівалися неможливого: то вимагали негайно «бригаду» або машиніста, або паровоз новий, теплушки інші або обміняти теплушки ра класні… Коли в комендантській казали, що «ні, не можна, не буде», — до бурі протестів і образ долучалися погрози, клялися помстити- ся: самі або наслати якогось там свого грозу-командира.

Раптом дзвінок.

— Котрий?

— Третій.

І ціла ватага протестантів, мов шалена, зривається від комендантських ґрат і мчить кудись по коліях, збиваючи зустрічних, викликаючи то подив, то прокльони і загрози.

Три дзвінки… Свисток… Ешелон рушає,— і от ще довго йому навздогін мчать партіями і поодинці відсталі червоно- армійці, повисаючи на приступках, хапаючись за східці, вилізаючи на дахи… Або, змучившись, махнувши рукою, присядуть на рейках, втомлені, і будуть Тинятися до нового попутного поїзда — може, день, а може, і два, хтозна-скільки! — одного поїзда не помітив, другий не взяв, третій пішов перед носом…

У теплушках темрява: ні свічки, ні лампи, ні ліхтарика… На голих дошках, замизканих постолами, брудними чобітьми, засаленими казанками, залитих щами та чаєм, запльованих, закиданих махорочними цигарками, лежать чер- воноармійці. Довгі ночі — довго лежати, в темряві, холоді, ледве прикрившись поганою дірявою шинелькою, ткнувши під голову брезентову сумку. На станціях довго тягають сюди і туди, переставляють, передають, з кимось з'єднують, од когось відчіплюють, немилосердно б'ють буферами, аж мозок струшується… Кричать і лаються в темряві якісь люди з маленькими ручними ліхтариками… Десь на далеких задніх коліях поставлять «відстоятися». А там збилися такі ж поїзди, і в них так само повно напхано червоноармійців — визирають з верхніх маленьких віконець, зіскакують, вибігають, залізають, дряпаються вгору. Рух біля «замороженого» ешелону завжди триває цілу добу: хто поспішає «в справах», хто просто побігати — зігрітися, хто видивляється, де погано сховані шпали, дрова, ящики — все, чим можна топити, інші «так собі» тиняються цілком безтурботно цілу ніч біля станції і шукають, чи не буде якихось пригод.

Після багатьох днів подорожі, після тривалих митарств, виснажливих стоянок, скандалів, бійок і навіть перестрілки — приїхали! У широко розчинені двері теплушок швидко вилітають речі; накидають їх високу купу, двох з багнетами залишають стерегти, інших — на підмогу… Там зводять по підмостках коней, путають, в'яжуть, зганяють табуном, оточують, стережуть, щоб не розбіглися. Повільно скочують гармати, повозки з різним майном, автомобілі — все, що є.

Готово! Порожній поїзд, мов сирота, дивиться порожніми, тепер ще холоднішими теплушками. Галас, лайка, плутанина, безладдя, випадкова, розрізнена команда, якої ніхто ще не слухається. А ось справжня:

— В похід!

І починається біганина — клопітна, кваплива, розшукуються роти, взводи, рої… Нарешті все построено… Рушили. І загойдалися рядами — широкими, стрункими, застукали, загриміли повозки, заржали, зафоркали відпочилі коні, забряжчала зброя, то тут, то там зривається випадковий-постріл… Перші версти — рівними рядами, перші версти — бадьоро й чітко, з дзвінкими, голосними піснями, а далі… далі відсталих, змучених, хворих посадять на повозки, переплутаються ряди, і не чути вже пісень: тепер тільки б на віДпочинок швидше… Ось він і відпочинок, привал": одні за хвилину будуть завзято хропти в мертвому сні, інші, невгамовні, і тепер будуть пісень співати, гармонію слухати, танцювати — навприсядки, з гиканням молодецьким… З привалу до привалу, з привалу до привалу і — в окопи.

Починається бойове життя.

Бригаду, що прийшла до Бузулука, прийняв Потапов. Со- рочинською командував Сизов, а Шмаріну, трохи пізніше, передали ту, з якої до білих утік її безславний командир. Дивізія зосередилась. Зосередились і інші дивізії, зосередились, націлились армії, завмер увесь фронт, чекаючи перших ударів.

«Бути чи не бути» — ось якої ціни цим першим ударам надавав багато хто в той час.

«Якщо не вирвемо ініціативи, якщо нас відкинуть за Волгу і Колчак замкне на півдні і півночі фатальне кільце (а це так можливо), — бути чи не бути тоді Радянській Росії?»

Так! Усі небезпеки ці були тоді серйозніші і ближчі, ніж багато хто думав. Вятка, Казань, Самара, Саратов уже захлюпувалися першими бризками білогвардійської хвилі.

Шлях на Самару в Колчака був найбажаніший, найважливіший, найсерйозніший: звідси найближче до серця Росії.

Недарма на вагонах у нього стояло: «Уфа — Москва».

Передові роз'їзди вже близько показувались під Бузулуком — останніми днями втрачено було і Бугуруслан. Дедалі напруженіша обстановка, дедалі ближче ворог, дедалі небезпечніше становище.

Дещо в нас ще не готове, не все підвезли, не всі зібралися, не вистачає снарядів, перешкоджає весняне бездоріжжя — та ніколи "чекати, кожний день згущає хмари, наближає страшну, чорну грозу…

Стоїть готова до бою, налита енергією, переповнена рішучістю Червона Армія… Наїжачилася багнетами полків, бригад, дивізій… Чекає сигналу… За цим сигналом — груди на груди — кинеться на Колчака весь фронт і в страшному єдиноборстві випробуватиме свою міць…

28 квітня… незабутній день, коли вирішувався початок серйозного діла: Червона Армія рушила в похід на Колчака.

IX. ПЕРЕД БОЯМИ

Бузулук і не думав евакуюватися. Все поставлено було на ноги — готувалися до сутички. Партійний комітет, виконком, професійні спілки об'єдналися навколо дивізії, що стояла тут, віддавали всі сили Червоній Армії. Суворий лозунг «Все для фронту!» здійснювався тут наполегливо, — мабуть, так само, як сотні разів здійснювався в інших обложених центрах.

Бузулук був під ударом; ворожі роз'їзди з'являлися всього за кілька десятків верств від міста. Сюди тікали з усіх боків, а найбільше — з Бугуруслана, поодинокі радянські та партійні працівники, кого не встигли захопити колчаківські роз'їзди, не встигла виказати своя сільська біла шкура. Багато хто тут же вступав в армію рядовим бійцем, потім доходили з переможними полками до своїх сіл і знову бралися до роботи, а інші вже не кидали полків і йшли з ними в невідому далину — бійцями, рядовими червоноармійцями.

В атмосфері, насиченій нервовими настроями, кров'ю і порохом, почувалось наближення цілої епохи, нової смуги, великого дня, від якого почнеться нове, велике числення. Давались останні підготовчі розпорядження, все напружувалося, збиралося, спрямовувалось до єдиної мети. В містечку, завжди такому скромному і сонному, засвистіли трепетні мотоцикли, проносились автомобілі, в усіх напрямах скакали вершники, проходили чітким і сильним ходом колони бійців.

Штаб дивізії містився на розі двох головних вулиць; у цьому центрі рух не зменшувався ні вночі, ні вдень, — тут, як у фокусі, збиралось і відбивалось усе напружене, шумливе і поквапне життя останніх днів.

Чапаєв з Федором, близькі друзі і нерозлучні працівники, у себе на квартирі бували рідко: життя минало в штабі. З центру раз у раз надходили накази та розпорядження; з місць, від своїх частин, теж надходили різні відомості і запити, відбувались нескінченні «наради» по телефону, по прямому проводу… Найдовшими і найскандальнішими переговорами були, звичайно, ті, що кружляли навколо різних недостач. Але в той час недостач було стільки, скільки й самих питань, тому у відносинах з частинами (та й з центром) завжди панував підвищений тон, і він сповнений був то запевнень, то просьб, то загроз «дати справі зовсім інший хід». Чапаеву думалось, що досить тільки натиснути на «різні там раднар- госпи» — і вмить з'явиться вдосталь усе потрібне. Побачить він чи дізнається про якісь там два-три десятки возів, про чотири бочки коломазі, дізнається, що десь на складі лежить аршинів півтораста сукна, скількись там шапок, валянок, кожухів, — і гримить громом, добивається, щоб усе це було віддане в армію. Лозунг «Усе для фронту!» він розумів надто вже буквально. І думалося Чапаеву, що цими крихтами і клаптями можна буде нагодувати й одягти всю нашу багатомільйонну армію. Про економічну розруху і неминучі нестатки він. говорив багато разів, а от уявити собі справу в її конкретній суті, видимо, ще не міг, не вмів, і висновків із слів своїх не зробив ніяких. Від претензій і легковажних спроб його завжди відговорював Кличков і, треба сказати, відгово- рював без великих труднощів: Чапаеву завжди було досить навести кілька серйозних доказів, щоб він з ними мовчки погодився.

Мовчки, тільки мовчки! А щоб відмовитися від своїх слів, узяти назад, визнати неправильним що-небудь і одверто заявити про це, — ну, цього вже не ждіть, цього Чапаев не зробить ніколи! Мало того, йому й самі доводи треба подати категорично і переконливо, — він терпіти не міг людей, які скиглили й мимрили, і звичайно слів їхніх до уваги не брав, хоч би що ці слова собою означали.

Любив чоловік сильне, рішуче, тверде слово. А ще більше любив рішуче, тверде, розумне діло!

За два дні бригада Сизова виступила в похід. Треба було її відвідати — стояла від Бузулука всього за сорок верст.

Змучений безперервними боями, двічі поранений, втративши всяку здатність спокійно мислити й говорити, в двадцять два роки маючи вигляд старика — такий був командир бригади Сизов.

Він ще в 1917 році покинув у селі своє немудре господарство і вступив у Червону гвардію. Незабаром доля звела його з Чапаєвим, якому припав Сизов до душі розумною мовою, швидким ділом і дивовижною сміливістю, що доходила до безрозсудності. Чапаев призначив його командиром пішої розвідки. І бували випадки, коли втрьох-учотирьох підкрадався Сизов до сплячих козаків, а ще частіше — до чехословаків. Почне стрілянину, нагрішить, обеззброїть і, прижене, дивись, одразу десятка півтора. Таких справ за ним лічилося дуже багато — таких же молодецьких, фантастичних операцій, які проробляв і так любив сам Чапаев. На Іргизі, в Гусисі, в бою з чехами Сизову пробило ногу; похворів-похворів, одлежався. Тільки рана підгоїлась — він знову в стрій. Пробув недовґо — в новому бою пробило руку. І незначна була рана, не страшила операція, біль, болісне лікування, — все це було пусте, а от шкода було залишати бойових товаришів. І тут не долежав, вернувся передчасно.

Невпинні гарячі бої на Уральському фронті забрали останні сили, розтріпали і без того слабкі нерви. Його мускулясте загоріле обличчя то тут, то там пересмикується нервово; широкі нідрі тремтять, як у дикого звіра; розкуйовдилося личане русяве волосся, вимазаний чорнилом, червоний — леле, уже в зморшках — високий лоб; сухим металічним блиском горять запалені сірі очі; на широких робочих долонях — зашкарублі мозолі; комір сорочки весь час розстебнутий, начебто жарко, душно йому; голос нервовий, тремтить у розмові, зри- ваеться на високий, пронизливий фальцет. Коли говорить Сизов — з ним говорить увесь його худенький, мускулястий, пружний організм; у такт туди й сюди сіпається голова, тупотять ноги, стукають кулаки; Сизов собі ціну знає і скривдити себе ніколи, ніколи нікому не дасть, навіть своєму командирові.

Його торкнулася й роз'ятрила стихійна і якась казкова слава, що припала в степах Чапаеву. Запаморочилося від заздрощів у голові, зайняло від палких надій та бажань дух.

«А чому б і мені не бути Чапаєвим?»

І він увесь час був сповнений цього почуття, яке позбавляло тепер їхні зустрічі й щирості, й теплоти, затьмарювало таку ще недавню чисту дружбу. Чапаєв відчував у Сизові цю зміну, але ніколи не згодився б відпустити його від себе: він знав, що на таких Сизових народилася, держиться і шириться його особиста слава. А Сизов не залишив би Чапаева за славу, проміння якої падало й на нього, за широкий шлях, який той відкрив перед ним і на який тягнув за собою в нестримному барвистому пориві.

Зустрілись по-приятельськи. Не прогаявши жодної хвилини, зараз же до стола, до карти, до наказів, до прямого про-. воду, до телефону… Гінців — до командирів полків, до нач- госпів, лікарів, комісарів… Картину встановлено точно. Начебто все-все тепер таки передбачено, ніщо не повинно зірватися, от тільки б розіграти все, як до написаних нотах… Треба бути великим майстром, щоб уміти розігрувати по нотах! Щодо цього Сизов був майстер видатний, і вже через три дні чути було, як він покалічив цілу ворожу дивізію. Сиділи виміряли, виміряли, обмірковували, й сперечались, не згоджувались, застерігали один одного, потім договорювались, мирились на тому, що всім здавалося розумним.

— Тепер зібратися треба з полками, — сказав Чапаєв. — Дещо, може, і їм пояснимо…

— А… вмить!

Підвівся Сизов і всім командирам наказав привести негайно бійців у найбільший кінематограф…

— Та сказати, що товариш Чапаєв доповідь робитиме! — крикнув він навздогін. — Хай приготуються слухати.

Не зрозуміти, нащо сказав: чи направду, чи жартуючи, чи глузуючи з охочого «доповідати» Чапаева? З тону нічого не можна було зрозуміти — в нього на жарти й на команду однакова мова.

За півгодини у величезному, вогкому, непривітному залі кінематографа серед сірих шинелей — яблуку ніде впасти;

ще більше лишилося за дверима, не вмістилося. На естраді — стіл, на столі, як водиться, графин з водою, склянка, блискучий дзвоник з дерев'яною ручкою'… Як тільки з'явився Чапаєв — зашушукали, відкашлялися поквапно, поправляю- чи шапки, самі хотіли здаватися молодцями. А як сказав він перше слово, таке могутнє й улюблене: «Товариші…»—зімкнувся щільно безликий натовп, занімів, напружився в чеканні бажаних слів.

— Товариші! — звернувся Чапаєв. — Ідемо воювати на Колчака. Багато побили ми з вами козаків у степу — не нам звикати до перемог. Не втече од нас і адмірал Колчак…

Бурею нестримного захоплення, вигуків і оглушливих оплесків прорвався мовчазний натовп. Атмосфера одразу розпалилась. За дві хвилини, все сприймалося гостріше й гарячіше. Копійчаному слову п'ятак була ціна, слово в п'ятак розцінювалось на карбованець. У Чапаева було в запасі кілька виграшних фраз — він ніколи не минав нагоди вставити їх у свою промову. Це, по суті, були звичайнісінькі і навіть зовсім не барвисті місця, але в примітивній, підігрітій і співчутливій аудиторії вони справляли величезний ефект.

— Я, товариші, не старий генерал… — грозився протестуючий Лапаєв. — Цей генерал, бувало, за триста верст дає наказ узяти, хоч би там що, от таку і таку сопку. Йому кажуть, що без артилерії не дійдеш, що тут у тридцять рядів завитий колючий дріт… А він, сивий чорт, наказ висилає: гімнастику вас учили робити? Стрибати вмієте? От і стрибайте!..

У цьому місці аудиторія завжди вибухала дружним реготом і гучно виявляла промовцеві своє співчуття: звичайна, елементарна картина припадала до серця, потрапляла в точку.

— А я не генерал, — вів далі Чапаєв, облизнувшись і смикнувши себе за вус, — я з вами сам і назавжди попереду, а як загрожує небезпека, то першому вона попадає мені самому… Перша-бо куля мені летить… А душа жити просить, умирати кому охота?.. Я тому й виберу місце, щоб усі ви були цілі та самому не загинути марно… От ми як воюємо, товариші!..

В таких словах і в таких тонах була в нього уся промова. Проте, треба на честь його сказати, довго балакати не любив: не те що не міг, а розумів перевагу коротких промов.

Коли скінчив — важко вже було виступати Сизову, та й Федір справив не дуже велике враження. Після промов — концерт. Він був такою чудовою імпровізацією, яку можна було зустріти лише в ті дні і, мабуть, тільки на фронті.

Щойно замовкли останні слова останнього промовця, — ще, здавалося, стояли вони в повітрі, і всі чекали нових, інших

слів, — як гримнула гармонія. Звідки він, гармоніст, коли виліз на естраду — ніхто не помітив, але діяв він, безперечно, за чиєюсь невидимою, нечутною командою. І що ж заграв? «Ка- маринську»… Та так хвацько, аж ноги затрусилися — у танок поривалися… Чапаев вискочив молодчиком на саму середину естради і пішов, і пішов… Спочатку лебедем, з вихилясом, навкруги… Потім, притупуючи на каблуках, чечіткою. А коли в несамовитому пориві загикав, закричав і заплескав спів-, чутливо тисячоголовий натовп, лівою рукою підхопив свою чудову срібну шаблю і витанцьовував навприсядки — тільки шпори забряжчали та шапка з'їхала набакир. А вже який щасливий був гармоніст — вятський хлопчина з горбастим лиснючим носом і маленькими, як у слона, очицями на широкому обличчі: подумайте, сам Чапаев витанцьовує під його охриплу, заграну до смерті гармонь!

Останній стрибок, останній молодецький викрутас — і Чапаев відскакує вбік, витягає досить-таки засмальцьовану димчасту хустку, витирає задоволене, веселе мокре обличчя…

Цілу годину не бути порожній естраді: танцюристи тепер вискакують навіть не поодинці, а цілими партіями. Охочих знайшлося багато, що справжня конкуренція. Хто за- танцьовувався довго, тих безцеремонно гонять: відтанцював, мовляв, своє, давай місце іншому!

За танцюристами пішли оповідачі-декламатори: таку верзли нісенітницю, що тільки ахнути можна. Не було ще тоді на фронті ні книжок, ні збірок добрих, ні пісенників революційних, — на фронт усе це потрапляло рідко, червоноармійці мало що знали, крім власних частівок та масових воєнних пісень…

За оповідачами надривалися співаки; теж не задумувалися довго над піснями, виспівували, що спаде на думку. Канитель!.. Але весела, соковита, барвиста, щира канитель. Від походів, від бойової гарячки, від окопної напруженої нудьги, від напівголодного життя — з якою охотою і радістю відпочивали бійці! Потім цілий день по хатах або купками на брудних розталих вулицях, за столом, у стайні, за насінням — скрізь тільки й мови було про веселий мітинг-концерт… І в центрі всіх розмов-спогадів стоїть Чапаев: от такий командир і любий бійцям… Сьогодні на світанку холодним, туманним полем хай веде він цепи і колони на приступ, в атаку, в бій, а ввечері, під гармонь, хай вибиває з ними разом «Кама- ринську»… Мабуть, на ті часи і справді потрібний, необхідний був саме такий командир, народжений селянською цією масою, командир, який органічно втілив усі її особливості.

Виросте маса — відпаде і в цьому потреба. Вже й тоді не потрібен був би такий-от Чапаєв, скажімо, полкові іваново- вознесенськнх ткачів. Там його примітивні промови не мали б ніякого успіху, там вище відваги молодецької ставилася спокійна свідомість, там на бесіду та збори йшли охочіше, ніж на «Камаринську», там розмовляли з Чапаєвим, як з рівним, без захопленого погляду, без паленіючого від щастя обличчя. Тому менш за все любив Чапаєв бувати в полку івановських ткачів, таких скупих на тріумфи та захоплення.

Коли Федір уперше з'явився в політичний відділ дивізії, він відчув недоброзичливе, холодне, видимо, упереджене ставлення. «В чому ж річ?» — дивувався він і не думав, що неприязне ставлення політпрацівників до «партизана і мордобійця» Чапаева переносилося механічно і на нього, «чапаєвського комісара».

Мало того. Тут, у політичному відділі, вже було відомо про приятельські взаємини між Кличковим і Чапаєвим, а пояснювали це дуже просто. Або «наш комісар» підпав під чапа- євський вплив, ходить перед героєм на задніх лапках і в- механічною фігуркою, яка виконує несвідомо не свою — чужу волю. Або ж «нашому комісарові» і під вплив підпадати нема чого: сам такий же партизан і «молодець»…

Одні припускали таке, інші — інакше, але всі згоджувалися, що «комісара треба присадити» з першого ж кроку. Тим-то, коли Федір прийшов у політвідділ, там йому начальник злорадо, ні слова не кажучи про роботу, про потреби, про плани, ткнув у руку якийсь папірець і став глузливо, дивлячись просто в очі, стежити, яке справить він враження. Це була повістка, — трибунал викликав Кличкова «як обвинувачуваного». Він одразу не зрозумів, у чому річ, а потім згадав і розсміявся… Рижиков (начальник політвідділу) непорозумі- ло дивився на Федора і, очевидно, сподівався зовсім іншого ефекту.

— До суду за щось! — процідив він крізь зуби Клич- кову.

— Знаю… Дурниця… Не поїду… Це, бачте, так вийшло. В минулий наш приїзд до Самари їдемо з Чапаєвим дорогою, — кругом високі кучугури понамітало, вузько, тісно, нікуди з дороги поткнутися, тільки в сніг… І раптом, на санчатах мчить якийсь фертик — комісаром зв'язку, чи що, виявився, не пам'ятаю… Тільки випещений такий… видно, в партію проліз випадково… Мчить, падлюка, і хоч би що! Притиснув нас, змусив у сніг зіскочити, щоб не попасти під коня… Ну, я йому зопалу ото, здається, по шиї пообіцяв дати за таку підлість… Спинив коня, зліз, розпитав, записав і Чапаева. Ну, от і все… в трибунал подав…

В міру того, як Федір невимушено розповідав цю нікчемну історію, обличчя Рижикова дедалі більше втрачало свій тріумфуючий і зловтішний вираз. Виходило, що «історія» справді-таки дурна і радіти зовсім не доводиться з того, нібито «комісар наш так і є… щось уже там накоїв… у трибунал викликають…»

Виявилося, що все дурниця. А з другого боку, самий вигляд Федора, такий простецький та дружній, і манера поводитися, і вся розмова свідчили про те, що це зовсім не «якийсь партизан і мордобоєць». У Рижикова думка про Федора похитнулася вже після першої з ним зустрічі, а далі й остаточно змінилася: яка підозріла й негарна була спочатку, така щира й довірлива стала згодом.

У трибунал Федір написав, що справа дрібна, їхати нема коли, а зараз бої починаються — і тут він вважає себе по- трібнішим.

«А всім, усякій заочній постанові,— писав він, — певна річ, вважаю себе зобов'язаним підкоритися, але повідомляю, що справа вся полягала в тому і тому…»

І він сповістив про справу докладно, від початку й до кінця. В трибуналі зрозуміли, повірили, згодилися — більше Федора не турбували. Були чутки, що фертика цього при наступних чистках із партії вигнали як випадковий елемент.

У Кличкова з Рижиковим, а через Рижикова і з усіма політпрацівниками швидко встановилися чудові стосунки. Кличков скоро переконав їх у тому, що про Чапаева наговорено їм багато всяких дурниць, а насправді він, Чапаев, зов- сім-зовсім не такий.

Лише один раз, та й то з самого початку, відбулася неприемна й гостра розмова — про повноваження. Питання про повноваження і розподіл функцій між комісаром і начальством політвідділу дивізії протягом усієї громадянської війни було взагалі одним з найскандальніших і найтуманніших питань. Чого ж дивуватися, коли воно посварило тепер, хоч і ненадовго, Рижикова з Федором.

Рижиков наполягав на цілковитій автономії політичного відділу, на безпосередньому зв'язку його з армією, на цілковитій беззвітності перед комісаром, згоджуючись тільки на легеньке інформування… А Федір, навпаки, всі питання повертав в інший бік і посилався на різні інструкції та постанови, якими у великій кількості запасся в Самарі, уважно розглянув, засвоїв і тепер немилосердно заперечував Рижикову «на законних підставах». Питання розв'язалося дуже легко, але розв'язала його не полеміка, не аргументи того або другого, не формальні підстави, посилання та різні «пункти» — розв'язало саме бойове життя. Федорові перші ж дні й тижні показали, що керувати агітацією і пропагандою, займатися організаційними питаннями політроботи, спрямовувати систематично й детально роботу серед населення, стежити за повсякденною звітністю, роботою статистичного та інформаційного відділів, зв'язуватися з осередками, охопити неосяжну галузь культурно-освітньої справи, — де ж йому, коли ж йому?

Все це — безпосередня робота політвідділу, а значить, і його начальника. Комісарові, що часом на п'ять-шість днів відлучається по бригадах і зовсім не буває в ці дні в дивізійних центрах, — йому тільки під силу підмітити на місцях, що і як робиться, що і як треба робити, що є справою першої черги, що — другої, третьої, куди потрібні сили, де їх, на якій роботі, зосередити в даний момент.

Зваживши обстановку в дивізійному масштабі і ширше, Федір обмежувався тільки наскреслюванням основних питань, переліком невідкладних справ і в цьому дусі давав політвід- ділові директиви, там їх одержували і запроваджували в життя своїми силами, своїми методами, своїм апаратом. На цьому Федір не тільки помирився, а й зблизився з політичним відділом» і вже ні разу, аж до останнього дня, не було в нього жодного конфлікту, навіть жодної незгоди. Він зрозумів, що не командувати політвідділом треба, а тільки допомагати йому і стежити, як втілюються в життя основні директиви.

Політичний відділ, як величезна губка, раз у раз насичувався численними відомостями, фактами, багатим досвідом, що припливав від частин і навколишнього населення, і потім, перетравивши цей досвід усередині — на різних нарадах, засіданнях і просто в індивідуальних обміркуваннях, — він випаровував його у вигляді розсипчастого кадру організаторів і агітаторів, у вигляді безлічі всяких листків, відозв, інструкцій та вказівок.

І чи погано, чи добре, але завжди обслужено було політично навіть населення прифронтової смуги — не тільки свої бойові частини… По селах роз'їжджалися верхи, розходилися піші, розповзались у «червоних кибитках» агітатори-комуніс- ти і розповідали населенню, куди і чого йде Червона Армія, для чого її створено, що діється в Радянській Росії, що відбувається за її межами-. Часто і самі знали мало — нізвідки довідатися, часто й переказати до ладу не вміли, зате головне завжди доносили, були світочами, були рупорами, були вчителями… А то спектаклі ставити почнуть, «живий» ліхтар дістануть, возяться з ним, картини показують, — хіба ж це не дивно було в якомусь там убогому, глухому сільці, де до того ж живе половина татар, які ніколи не розходилися по радіусу далі як на тридцять-сорок верст?

З червоноармійцями працювати легше: вони завжди вкупі, готові, організовані, та й чи можна рівняти їх щодо розвитку з сільським населенням? З червоноармійцями і без політичного відділу завжди веде роботу свій партійний осередок; йому від політвідділу потрібна тільки матеріальна підмога та свіжий матеріал, — з роботою частіше вміли справлятися й самі.

А що за робота в полку? Різна: залежить від того, де полк стоїть і що робить. В тилу, наг відпочинку, — одне діло, тут можна і по системі зайнятися, і неписьменність день по дню викоріняти, лекції провадити, хоч. і не в дуже великому масштабі, читання організувати по годинах — та хіба мало що можна зробити? І робили. А в поході, в боях, — тут газета до рук тижнями не потрапляла, тут не до лекцій, не до мітингів. В боях — то вже в боях! А на відпочинку — впасти, заснути б, чи що, виспатися, відпочити або залатати ось діряві чоботи, прикрутити підметку, що відлетіла, отямитися, підготуватись до ранішнього нового походу.

При об'їздах полків звичайно виходило само собою — мовчки, без попередніх умов — так, що Федір не встигав переговорити з усіма командирами, а Чапаев не встигав ознайомитися з осередком і політичцою роботою. Але чого не встигав зробити один — неодмінно встигав другий. А коли їхали далі й розмовляли в дорозі — все життя полку було як на долоні. Дружно, ладно жили. Ладно, дружно працювали.

Коли розпочався загальний наступ на Колчака, вже повернуло остаточно на розталь, рушила на річках крига; на горбочках, а незабаром і в долинах оголилася земля; струмки і струмочки порозмивали шляхи; по грязюці, змішаній із снігом, по тонкому льоду, не тільки артилерії — неможливо було їхати кінному, а подекуди й пішому не пройти. Весна вступала в повні права.

Рух був утруднений до краю — цим і можна почасти пояснити спочатку повільне просування червоного війська. Але тільки почасти — причини були і в чомусь іншому. Від перших же сутичок передове колчаківське військо спинилося наче в роздумі. А тут удар за ударом посипалися з різних боків. Полк Тараса Шевченка, який перейшов до нас, сплутав у них в цьому місці карти й одразу підбадьорив червоноармійські частини, які тут билися. Не даючи ворогові опам'ятатися, чимраз дружніше, чимраз наполегливіше стало напирати червоне військо. Ворожий фронт похитнувся. Ініціативу було вже вихоплено. Поворотний момент відчувався і був помітний уже не тільки прозорливому окові. Зростали надії. Більшала сила. Наступ, розвиваючись, обіцяв перемогу.

X. ДО БУГУРУСЛАНА

Пам'ятного дня почався вже загальний фронтовий похід, а окремі сутички, певна річ, були і весь час до того.

На фронті антрактів не буває.

В двадцятих числах квітня, у великодні, відбулися перші зустрічі з ворогом. Він продовжував свій переможний похід від Бугуруслана на Бузулук. Бригада Сизова стримувала цей натиск, розбившись полками по лівому берегу Боровки. Сюди полкам дістатися було дуже важко: не давали можливості розгаслі дороги, бурхливі, глибокі весняні потоки. Не тільки гармати везти було неможливо, навіть кулемети переправляли розібраними, зсипаними в лантухи. І як тільки дісталися до Боровки, зав'язались бої, що вже не припинялися весь час аж до самісінької Уфи.

В одній операції під Бугурусланом Сизов мало не попав сам в лапи до білих — врятував щасливий випадок. Він з Вихором та чоловіка із сімдесят кінних пробрались у ворожий тил і помітили в лощині батарею, котра пересувалася. Поскакали, але тільки наблизились, як артилеристи-офіцери, зрозумівши, що це за вершники, стали на картеч розстрілювати червоноармійців. Видно вже було, як «номери» (солдати, що стояли біля гармат) відмовлялися стріляти, як офіцери били деяких шаблями і рукоятками револьверів, але неможливо було нічого зробити. І от, пославши більшу частину загону з обхід, одвернувши увагу, сам Сизов, Вихор та купка артилеристів, пробравшись — сусідньою лощиною, на весь кар'єр винеслись майже до самих гармат. Остовпілі офіцери звели були на руки маузери, але вже було пізно, — одному Вихор з нальоту розкраяв голову, другого збили конем, а решту свої ж «номери», поваливши, м'яли на землі або тримали з закрученими за спину руками. Все сталося з дивовижною швидкістю: «номери» наче тільки й чекали того, щоб вершники підскочили до гармат. Ті, що тримали офіцерів, благальними поглядами просили пощади, решта застигла з піднятими руками. Офіцерів не лишилося, солдатів не зачепили жодного. Батарею направили на полк, до якого вона поспішала на підмогу; а полк цей, побачивши безнадійність становища, здавався тим червоним* частинам, які на нього наступали. Цією операцією лишився керувати Вихор, а сам Сизов з десятком ординарців поскакали далі, в обоз, і коли мчали повз повозки, навантажені взуттям та солдатськими гімнастерками, забивало дух од радісної думки, що все це дістанеться червоноармійцям. Обозники не опиралися: хто сторопів од несподіванки, хто не розумів нічого, вважаючи вершників за «своїх», подумавши, що їх повертають кудись «за призначенням», — так увесь обоз з кількох сотень возів дістався на поживу червоним полкам.

Неподалік від обозів стояв штаб дивізії; там зчинився переполох: у таких випадках про кількість нападаючих завжди утворюється перебільшене уявлення й цим пояснюється" і паніка, яка дає в руки «нальотчикам» дешеву перемогу, а часто і багату здобич. Точнісінько, як і завжди, вийшло й тепер: ніхто нічого й нікого не думав організовувати, ніхто нічого не хотів, не намагався роздивитися й дізнатися — кожному впору було думати лише про врятування власної шкури. Одним з перших вискочив надвір начальник дивізії полковник Золотозубов; він разом з дивізійним попом вскочив у таратайку, що стояла напохваті, і кинувся навтіки. Всюди біганина, крики, плутанина, поквапна лайка, погрози.

А десяток кінних червоноармійців гасав серед переляканої штабної публіки, гиканням, стрільбою і криками про здачу посилюючи і без того нестримну паніку. За начдивом поскакав Сизов і вже наганяв, заміряючись шаблею, коли батюшка обернувся з таратайки і вистрелив; куля рлучила коневі в передню ногу, він закульгав, почав відставати. Тоді спинилась і таратайка; полковник зіскочив на землю і з руки почав бити з маузера. Друга куля влучила коневі в голову, він хитнувся й упав, тільки Сизов устиг, падаючи, випручати ногу і, як зіскочив, кинувся тікати до сусіднього переліска. На самому узліссі селянин на возу править парою здорових робочих коней. Сизов до нього. Тут розбалакувати ніколи, показав йому дуло револьвера, скочив на ближчу упряжку, відрубав посторонки і помчав геть, назад, туди, де зосталися товариші. Але паніка вже вгамувалась. Там зрозуміли, що гроза наскочила не страшна, — товаришів, мабуть, погнали, а може, й перебили, не було кікого; тільки проносячись повз хатину, де був штаб, побачив Сизов одного з ординарців без коня, із закривавле- ною щокою. Кинувся до нього і крикнув, щоб сідав ззаду на широкий круп здоровенного коня. Не довго думавши, той з розгону злетів і вчепився за Сизова, мало не зірвав на землю.

Так скакали вдвох ззаду ободів, поза хатинами, обірвавши червоноармійські значки, скакали на далекий пагорок, до якого мав підходити, на думку Сизова, свій полк. Попереду група кінних — стоять на самому шляху, об'їхати нема куди. Що за люди? Коли підскакали ближче, побачили, що свої, з обозу, збившись тут, не знають тепер, як через галявину, під обстрілом, пронестися до свого полку, що маячив на рівнині. У Сизова кінь хоч і здоровий, але для такого діла не годиться. Зрозумів це Яшка Галах — один з найкращих, найхороб- ріших ординарців.

:— Товаришу командир, — каже, — бери мого коня, а я злізу, пішки піду. Якщо заберуть — скажу, мобілізований, може, й не займуть — буває, що й не займають…

Роздумувати ніколи. Зіскочив Сизов з широкої доброї кобили, залишив на ній супутника, а сам пересів на швидкого Ящиного меринка. Витяглися низкою і помчали. Лишився Яшка Галах сам, поплентався назад, змішався з обозом. (Він вернувся тільки через три тижні; розповідав, що переховувався у них же в обозі — солдати-мужики не займали й не виказували; втекти зразу не вдалося, бо погнали його на тих підводах, які встигли заховатися від червоного полку).

По полю мчали кар'єром. Як бджоли, дзвеніли, шуміли, свистіли швидкі кулі; двох вершників поклали вони на широкому лузі, решта доскакала. Доскакав і Сизов. Швидко перекинули з другого флангу кінну розвідку, і вона попереду полку помчала відрізати обоз. Частина встигла відступити, але більше того дісталось полкові: цим добром немало тоді підкріпили босу, обтріпану сизовську бригаду.

Не зайва буде річ додати, що здобич свою полки, бригади та дивізії дуже не любили передавати вище «для загального розподілу» — лишали звичайно в себе, нагромаджували навіть іноді, задовольнялися вдосталь (що було рідко) і.вже тільки безперечно непотрібні, обтяжливі лишки передавали «вгору». Це стосується не тільки одягу, взуття, харчів — те саме Можна було спостерігати і щодо гвинтівок, патронів, кулеметів і навіть… гармат. Так бувало іноді, що в одному полку, ледве-ледве кулеметів з десяток набереться, а в іншому, дивись, аж під сотню підкотило — і мовчать, ніколи не скажуть, що сотня у них, навіть при ревізіях зуміють приховати, а вже в різних «звітах та донесеннях» і думати не думають про справжні цифри! Секретність тут була така велика, що навіть жоден командир бригади «самому Чапаеву» правди не казав.

Проте Чапаєв ніколи правди цієї й не домагався, а віддаючи накази, — хоч про те офіціально і не заявляв, — завжди мав на увазі десятків зо два, зо три зайвих кулеметів, а іноді «невраховану» гармату, яку десь випадково помітив або про яку почув від якогось там полкового просторіки. Цифра наявної зброї подовгу лишалась у донесеннях одна й та сама. Але не слід думати, що не було ніколи втрат — вони були, тільки доносити про них було невигідно та, мабуть, і соромно, тому про втрати мовчали і поповнювали їх з таємничих невичерпних своїх «резервів». Якщо нічого не говорили про втрати, то не все говорили і про здобич — тут виявляли своєрідну «далекоглядність»: не гнались за скороминущою славою, заради розширення «резерву» цифру здобутого зменшували вдвічі, втричі, а то й більше, залежно від потреби.

Куди ж дівалося це нагромадження? Як звітували про нього?

А тут звичайно з'являвся різний «брак, лом і непотріб»: у дивізію здавали тільки воістину негодяще, а що краще — лишали незмінно у себе. Коли про це дізнався і Федір, його вже не так хвилювали гіркі скарги на всякі нестатки, бо він знав, що скарги звичайно йдуть «авансом», голосити починають далеко перед тим, як підступають справжні нестатки. Розуміти доводилось так: «Дивізія, помагай! Нестатки підкрадаються до моїх таємних резервів!..»

І справді, слідом за скаргами зростали, посилювались, близилися справжні нестатки.

Тепер-от свою здобич бригада Сизова теж розпотрошила майже всю у себе — мало що дісталося дивізії, а про армію й казати нічого.

Федір Кличков про все дізнався і зробив свої висновки вперше лише на цьому прикладі сизовської перемоги.

«По-перше, — подумав він, — матиму це на увазі щоразу під час підрахування сил, а по-друге, постараюсь обмежити командирську брехню».

Забігаючи наперед, скажемо, що приблизно через півроку він і справді дечого добився, але взагалі мало, дуже мало. Тоді ж він відзначив і іншу обставину: командир бригади Сизов з групою ординарців працював у ворожому тилу. Працював, правда, успішно: відбив батарею, прискорив загибель ворожого полку, сплутав усе в обозі, мало не захопив начальника білої дивізії.

Це все добре, але… Вже тоді зародилось у нього це «але». І тоді ж зробив він логічний, незаперечний, такий переконливий і ясний висновок: командирові ніколи не треба захоплюватись окремою справою, він завжди повинен мати перед собою ціле — й операцію цілу, й військо свое в цілому, а окремі завдання комусь доручати.

Особиста мужність Сизова могла призвести до сумних наслідків, можливо, для цілої бригади, якби його підстрелив Зо- лотозубов, а заступник, скажімо, не зумів би керувати полками.

Цю думку Федір твердо засвоїв тоді ж, але засвоїв її якось абстрактно, а на ділі і сам од неї відступав не раз і ніколи не засуджував того, кому вдавалася молодецька витівка, — хай вона була майже безрозсудна, аби тільки кінчилася добре. Отака велика чарівність виняткового подвигу!

Як тільки дізналгіся, що у Сизова заварилось діло, поїхали відвідати його Чапаев з Федором, Кочнєв, Петька Ісаєв, кінних чоловіків п'ятнадцять; поодинці показуватися тут було неможливо — ворожі роз'їзди могли об'явитися в першому- ліпшому місці, та й куркулики сільські не дуже любили чер- воноармійців, тим паче «начальство». ч

День ясний, чистий, святковий. По селах у яскравих сарафанах, у кольорових сорочках гуляє, співає, грає зелена молодь — аж дивно все це бачити. На призьбах ридять, покректують згорблені старі баби; задля теплого свята вирядились у важкі кожухи, немов жаби, повилазили з нір, маячать тут і там, наче мармурові чорні статуї. Біля Ради товпиться народ, не знаючи, куди подіти вільний час. Чапаев указав їм вірний шлях, як позбутися святкової нудьги. По селах струмки глибокими рівчаками перерізали в усіх напрямах шлях; у тих рівчаках доводилося застрявати не одному десяткові бригадних повозок, рвучи посторонки, ламаючи колеса… В кожному селищі викликали голову Ради, давали йому розпорядження провести спішну мобілізацію і полагодити шлях… Зчинявся гвалт, протестували, не бралися, але, вже повертаючись назад, можна було побачити, що шлях полагоджений і впорядкований. Так від хутора до хутора, від села до села полагодили весь шлях до останніх, далеких полків.

Сизова застали в штабі. За загальним правилом, за звичкою, він зараз же розклав на столі розмальовану, перекреслену карту і почав указувати різні пункти, де, за останніми відомостями, розташувався ворог. Незабаром до штабу під'їхало чоловік з десять кіннотників, заляпаних грязюкою,

мокрих, — видно, що дуже потомлені… Виявилося, що група ця, на чолі з комісаром бригади Буровим, ходила в розвідку, побувала на цьому березі в чотирьох селах, перебиралась навіть і на той берег вплав через річку, привезла чимало цінних відомостей… Витягши записну книжечку, заховану десь під самим горлом, щоб не замочило, Буров крок за кроком змальовував перед присутніми обстановку за річкою… Ворог готувався запобігти наступові червоної сторони, зосереджуючи свої сили, підвозив артилерію, перегруповував частини, гнав поспіхом у різні сторони довгі повні обози… Маленька книжечка викрила великі справи. Про що дізналися — переказали далі, через штаб дивізії, в армію…

Федір з гордістю, з радістю дивився на комісара — цього високого на зріст, дужого, репаного здорованя, що, як виявилося, був пітерським слюсарем і добровільно пішов на фронт ще в минулому 1918 році.

Одійшли вбік, розговорилися.

— А як політична робота? — спитав Федір.

— Та що… — махнув комісар, — скажу вам одвертр, товаришу Кличков, нічого не роблю, їй-богу, нічого. Лайте не лайте, а ніколи. Що, по-вашому, робити? Чи от за річку їхати, чи програму вчити?.. За річку потрібніше.

— Правильно, — сказав Федір. — Та я й не про те… Що обстановка нам диктує — хто скаже проти того? Ну, а бувають же моменти, коли можна?

— Ніколи! — відрубав упевнено Буров, скручуючи на пальці цигарку..

— Це ви вже занадто… — недовірливо заперечив Федір. — Занадто… Моменти бувають, неправда, їх тільки треба вміти ловити…

— А спробуйте з хлопцями нашими, — усміхнувся Буров.

— Це інша річ…

— Та що інша… спробуйте, — начебто, дошкуляв той Клич- кову. — Воно теє, скажу вам, дуже теє…"

І він значливо підніс палець угору, наче загадав — загадку і чекав розв'язання.

— Важко? — спитав Федір співчутливо.

Той мовчки нахилив голову, а потім крикнув:

— Не тільки важко — не можна! Зовсім не можна! Ми, кажуть, воювати прийшли, а книжки читати потім будемо… Коли війну закінчимо, тоді книжки, от що…

— Так-от тут саме ваше завдання і починається, — не дав йому докінчити Кличков. — Комісар якраз і повинен переконати в іншому: повинен переконати, що без політики воювати не можна… Що ж за армія буде, коли не знає, куди й за що воювати йде! І час на це можна знайти… не вірю, що не можна… Спробуйте… Іншим разом самі згодитесь, що можна… Тільки розворушіть усіх тут — полкових комісарів, осередки… Та й сам… Од вас — ой як багато залежить…

— Та я — бачте, — він показав на мокру, заляпану гряззю тужурку.

— Не тільки, — відмахнувся серйозно Федір. — Цього мало. Отут саме, ваша різниця з командиром і починається. Адже створюється враження, що ви — лише вояка добрий, а більше й нічого…

— їм головне це, — переконував комісар. — Як з ними не будеш — ф'ю! На чорта ти їм потрібен. Балакати — балакаєш, а сам, кажуть, не робиш. Сам, кажуть…

— Та стривайте, стривайте, — спинив його Федір. — Знову повторюю: треба… Але не тільки це треба, не тільки… Хто ж, крім нас, освічуватиме? Зрозумійте, що мало бути сміливим воїном, треба бути ще й свідомим…

І він почав доводити Бурову необхідність і можливість еєс- ти політичну роботу навіть у найскладнішій обстановці.

Той уже не протестував, але видно було, що користі великої в цій галузі від нього не буде… Командир? Так, командиром він буде чудовим.

Через якийсь час цьому товаришеві дали командну посаду, а комісаром на його місце призначили іншого.

Закінчивши розмову, підійшли до стола. Сизов розповідав про вчорашній випадок.

— …Чоловіка з п'ятнадцять… одягнені як слід, а відзнак нема ніяких: солдати і солдати. Тільки в командира зірка була червона — то в кишеню сховав. Приїхали в село — до Ради: де голова? А мужиків тут з півсотні набралось, — шепочуться чогось, одвертаються, бояться…

— Ви колчаки, чи що, солдатики? — питають.

— Колчаки, — кажуть хлопці, прикинутись задумали, подивитися, що з цього вийде.

— А сюди чого, воюєте?

— Воюємо, братці, та червоних от шукаємо: де вони тут, хто знає?

І стали мужиків розпитувати, які, мовляв, тут військові частини у червоних та де вони є, куди йдуть, як поводяться з селянами…

А ті носи повісили, слова путнього не скажуть.

— Он Іван Царфенович хай розкаже, він у нас знає все, це наш голова…

Іван Парфенович з'явився на дверях — чолов'яга так пудів на одинадцять… — обвів оповідач руками навкруги живота, показуючи, яка була солідність у Івана Парфеновича.

Всі розсміялись.

— Так, так, — підтвердив Сизов. — Тут по Радах скільки завгодно таких зустрінеш… Не розгледіли ще мужики, в чому річ, та й бояться… так наволоч усяку часом і оберуть…

Так-от, спускається з ганку… І оком не моргнув, не злякався Іван Парфенович, іде собі до «колчаків», вклоняється аж від дверей, руку під козирок бере, усміхається.

— Здравія, — каже, — желаю.

— Ти голова? — питають хлопці.

— Так точно, — каже і знову сміється, сучий син. — Посадили ото, падлюки, — каже, — і сиджу… Сподівалися вас, рідних, на тому тижні… От… слава богу, прийшли — всю ж душу розмотали.

А хлопці начебто не вірять, значить.

— Та що ти, мовляв, дурня клеїш, — 'розказуй діло: де «ваші»?

— Які це наші? — витріщив очі голова.

— Ну, чого — які: червоні де? Розказуй, червоний чорте!

Тут голова навколішки, виправдовуватися, свідків трьох з

натовпу (пудів по вісім); ті за нього.

Та де ж, мовляв… Іван Парфенович — людина статечна, він ніколи з цим не зв'язувався, мужики його примусили в Раду залізти.

Хлопці з коней, зайшли до Ради, записали всі його свідчення, дали підписати: хочемо, кажуть, панам офіцерам матеріали привезти…

Все підписав, падлюка… Тут йоґо з трьома ото (Захисниками на воза та й сюди. Як зрозумів, так і завив: я, христом- богом, каже, сам у більшовиках… А мужики перелякались — говорити не знають що… Зовсім перелякався народ, — махнув рукою Сизов, закінчивши оповідання.

— А де тепер? — спитав Федір.

— Усіх чотирьох у трибунал послали… Що народ біля фронту спантеличився, це точно: на тиждень по чотири рази зустрічали і білих, і червоних, сплуталися, хто перший приходив, хто останній, хто кривдив здорово, а хто й не чіпав… Коней, що позабирали, — і не злічити, а возів поламано, сараїв попалено, посуду розбито, розтягнено — краще і не згадувати. З худобою, правда, селяни узнали, як рятуватися: заженуть у хащу лісову цілі табуни та так і не виводять звідти, корм ночами тягають. А солдати прийдуть: кОні де, корови?

— Всіх забрали… геть усіх.

— Хто забрав?

Тут уже, коли білим, — то на червоних кажуть, а червоним — на білих. Минало. Але не завжди й тут минало, дізнаватися потім стали, розвідку по лісах пускали… Відшукають табун — приженуть, а село — ревма реве… Тільки що ж сльозами вдієш, коли й кров ніпочому?!

По дорозі до полків заїхали в якесь село:

— Рада є?

— Рада? — м'ялися мужики. — Та була Рада…

— Де була?

— А мабуть, у цьому домі,— показують на великий забитий будинок…

— А тепер де?

— Тепер? Хто його зна… На селі… Там он десь… скраю…

— Та що ж ви, хлопці, невже не знаєте?

— Та чого нам… Ні, не знаємо нічого. їжджайте он на той куток, там, може, скажуть…

—. Ви ж самі — тутешні?

— Аякже — тут усі живемо.

— А не знаєте, чи є Рада?

— Та, мабуть, є…

— А староста є?

— І староста є.

— А молоко є?

— І молоко є.

— Ану, глечик швидше, та холодного!

— Це можна… Ванюшко, гей!

Вирядили хлопчика, послали по молоко; не знали, як поводитися, про що говорити. Знайшлося двоє — впізнали Чапаева. Але ще довго, вперто не вірили, що приїжджі «не з офіцерів будуть». Нарешті, з різних ознак, фактів, спільних спогадів, — повірили. Стали говорити охоче й легко. В розмові відчувалося співчуття, але втома, втома… І переляк… глибокий, хронічний, зашкарублий…

Мужички гуторили про те, щоб «дали спокій — від усіх;, мовляв, зле виходить… Війна кругом тяжка мужикові…»

Відпочиваючи, пробалакали понад годину, і, коли зібралися від'їжджати, селяни проводжали дружньо, виряджали по- товариському…

На самому березі Боровки, в селі, спинився Михайлов із своїм полком, — сюди проїхати можна було тільки берегом, а з того боку з-за сиртуде лежали ворожі цепи, йшла невпинна стрільба: як побачать — і пішла, і пішла… До села лишалося вже зовсім недалеко… видно було клуні, коли ворог посилив огонь… Задзижчали квапливі кулі, одному з супутників пробило ногу. Вдарили по конях — учвал!.. Розбилися низкою — один від одного кроків на двадцять. Федір пригадав, як він рятувався в слбміхінському бою, й одразу відчув зміну: тепер уже не було того панічного страху, як тоді… Хай там — розриви, тут — кулі; і кулі бувають страшніші за снаряди. Все страшне по-своему: «Куля — для тіла, шрапнель — для душі». Він скакав і ніяк не вірив, не припускав, що куля може зачепити і його. «Сусіда, звичайно… може… а мене — навряд…» А чого такі думки — і сам не знав.

На скаку поранило двох коней, одному з ординарців пробило шапку… Сховалися за високі стоги сіна, спішились, один за одним від стогу до стогу, від клуні до клуні почали перебігати в село. Чапаєв перебігав останній. Федір, щоб спостерігати, заховався і стежив, як той спочатку рвонувся й побіг, але раптом повернув назад і шмигнув знову за стіг. Потім перечекав і вже не пробував перебігати прямо в село, а взяв у протилежний бік, обходом, і до штабу прийшов останній…

Федір поцікавився:

— Що це ти, Василю Івановичу, здрейфив неначе? За клунею, як боягуз, ховався?

— Кулю дурну не люблю, — серйозно відповів Чапаєв. — Ненавиджу… Дурної смерті не хочу!.. В бою — давай, там можна… А тут… — І він сплюнув енергійно і люто.

До штабу було пройти нелегко: село обстрілювали з високого зарічного сирту. Тільки помітять кого між хатами, так і гатять у те місце мало не цілими пачками. Червоноармійці теж не дають себе скривдити: повилазили на клуні, поховались на покрівлях, за тинами, поробили дірок у стінах сараїв — пильнують, що діється на тому березі. І тільки зачорніє, застрибає постать або голова десь виткнеться за горбом, — починають стріляти. Тут іде не бій, а справжнє взаємне полювання, вогонь по «випадковій цілі». І — дивна річ — по селу гуляють дівчата в святкових барвистих убраннях, де-не-де пісень співають, забавляються… Парубки теж гав не ловлять — крутяться коло них, підспівують, а один-от із гармонією підсипається…

Треба сказати, що річка тут неширока, і з-за сирту видно — боєць іде, чи селянин, чи дівчина підстрибує… Стрільба в провулках шла тільки по червоноармійцях. Селяни ходили байдужісінькі — спокійні, неквапливі… І якби не перестрілка, важко було б подумати, дивлячись на них, що навкруги щосекунди витає смерть: село наче десь у найглибшому тилу і в цілковитому спокої справляло свій традиційний Великдень…

Михайлову хотіли порадити, щоб розвідку зробив через річку, а він її, виявилося, послав ще зранку, чекав тепер з хвилини на хвилину. Розвідка справді повернулася скоро, двох поховали на тому березі — вбили їх в останні хвилини, коли вже спускались до броду. На фронті рідко що дається даром! Повідомлення вислухали, порадилися і вирішили вночі ж зробити наскок. Знали, що брід цей буде охоронятися, — треба було завидна шукати іншого. Операцією Михайлов брався керувати сам. Надій на успіх було небагато, і головна надія полягала в тому, що білі частини вже наполовину були підготовлені, загітовані заздалегідь. Ця своєрідна агітація провадилася простим і оригінальним способом: чоловік десять комуністів виповзають на животах майже з середини села і пробираються через ті самі прольоти, в які обстрілюють у селі червоноармійців. Повзуть і повзуть, не підводячи голови, не коливаючись, не похитуючись у сторони, повільно і все в одному напрямі. Доберуться до тину — тут дірки ще вночі пророблено, — лізуть у ці дірки і сповзають до берега. Перед самісіньким тином відбувається невелике маскування, а деякі проробляють його і раніше, ніж виповзуть, у селі» Маскування теж нескладне: одному гіллячок,'паличок, ялиночок понатикають, понавішують з усіх боків, ганчірок, чи що, понакидають, щоб на людину не був схожий. Отака потворна істота і суне до води. Буває, сіна накидають, соломою обсиплють, рогожею накриють: усяк на свій смак… Десяток або півтора отаких потвор виповзають на берег з різних кінців і, припадаючи то до горбочків, то до кущів, до прибережного різного укриття, випростовуються раптом і починають кричати:

— Солдати!.. Білі солдати!.. Товариші!.. Бийте офіцерів! Переходьте до нас!.. Вас обдурили!.. Селян на селян женуть. Офіцери — пани… Вони вам вороги, ми ваші брати. Переходьте, товариші!.. Бийте офіцерів!.. Переходьте!..

Річка тут неширока, з берега на берег чути дуже добре, а особливо гучно чути по росі: виповзають агітатори, звичайно, присмерком, вечірнім або вранішнім, коли не дуже помітно, як вони рухаються… Офіцери з того боку бридко лаялися — вже так кепкували, так кепкували, що слів поганих не знаходили для провідників-бідьшовиків. Відкривали і стрільбу, але куди ж, у кого тут будеш стріляти, — не видно ніде нікого.

Лаятися — лаялись, а частини на березі все-таки надовго лишати боялися, міняли раз у раз, весь час жили в переляку, ждали якихось страхів у себе зсередини… Білі солдати близько до серця брали переконливі прості слова, що долинали до них з-за річки, і — казали потім — не один десяток розстріляли офіцери за підслухані солдатські розмови про «бра- тів-більшовиків*. Шпигунська робота в білих що далі, то більше розвивалась і серед солдатів: селяни починали там розуміти своє.драматичне становище, коли їх силували, гнали боротися проти свого ж діла, проти свого ж брата трудящого. Все це- в дуже значній мірі полегшувало боротьбу червоноар- мійських полків. А робота агітаторів і вкрай розкладала білі частини.

Постріляють-постріляють офіцери — кинуть, а агітатори так само повільно, тихо, не похитуючись, повзуть назад у срло.

Увечері, напередодні наміченого нічного наскоку, агітацію було проведено особливо успішно: в окремих місцях білі солдати, рискуючи життям, навіть перегукувалися з агітаторами, ставили різні питання, вказували на труднощі переходу, на суворість нагляду, на жорстокість розправ.

Вночі Михайлов з добірним загоном вирушив здійснювати задумане діло.

Другого дня в бригадний штаб надійшла його телеграма: «Відібравши двісті чоловік, уночі, вбрід, а почасти по дерев'яному мосту, зробленому нашвидку, перебрався на другий берег Боровки і зненацька атакував сонного ворога. Захоплено в полон понад півтораста чоловік, чотири кулемети, гвинтівки, патрони, кухні, обози…»

— Забрав півтораста, — уголос сказав Чапаєв, — то це забрав, а на місці що лишилося? Пиши! — звернувся він до штабника, який складав донесення про успіх: «Забрав у полон півтораста і зарубав на місці двісті».

— Слухай-но, що ж це? — здивовано подивився на нього Федір. — Які двісті?

— Не менше, — відповів Чапаєв, нітрохи не зніяковівши.

— Та які двісті? Що ти, брат, вигадуєш?

— Нічого я не вигадую, — образився Чапаєв. — Коли йому, дурневі, невдогад, що ж я — так і повинен пропустити?

— Та писати ж зажди… Ну запитаємо, чи що, додатково пошлемо, а тепер… це ж вигадка, Василю Івановичу.

— То що? — усміхнувся він легковажно. — Повеселити треба.

— Кого повеселити? — заперечував Федір. — Що тут за веселощі! Та дізнаються про такі штуки, тобі й вірити ніколи не стануть^.

— Не дізнаються, — знов усміхнувся Чапаев, але Федір добився, щоб ці двісті «мертвих душ» все-таки не включали, і Чапаев неохоче мусив згодитися.

Коли повернулися до себе в штаб, там чекало розпорядження: негайно виїжджати, захопивши з собою одне, друге, третє. Вказувалися місце і мета: перекидали в іншу армію. За час переходу перекидань цих було декілька: туди-сюди ткнуть, дивись — бригаду відірвуть, знову з'єднають, — словом, як годиться, як диктували обставини. Чапаев завжди обурювався і круто лаявся під час усіх цих переміщень, вважаючи їх чи то випадковістю, чи то проявом злої волі якихось «ворогів». На диво прості були в нього думки в таких випадках, навіть іноді можна було прийняти їх за жарт, якби не були вони сказані так серйозно. В новій обстановці*, по суті, ніщо не було нове, та й їхати було вже не так далеко. Армії тоді стояли тісно, йшли безперервним фронтом. Успіхи й невдачі в одній одразу позначалися на іншій. Відомості розносилися швидко; ці відомості то наганяли сум, то окриляли надіями. Особливу радість виявив Чапаев, коли зачув про успіх бригади Сизова.

— Молодець, падлюка, недарма вчений, — радісно заявив він у штабі про Сизова і негайно послав телеграму, де між іншими діловими фразами висловлював свою радість: голі привітальні телеграми посилати не годилось.

Наступ розвивався успішно. Зайняли цілий ряд пунктів, великих і малих. По фронту метались, як шалені,— всюди треба було встигнути, вказати, допомогти, попередити, а часом і брати участь особисто в бою. Один з таких бойових епізодів Федір занотував у свою книжку під назвою «Пилюгінський бій». Наводимо цілком цей нарис.

ПИЛЮГІНСЬКИЙ БІЙ 1. ВИСТУП

Ми виступили з Архангельського рано, на світанку, коли ще сонце навіть не зігріло землю, на луках пахло нічною вогкістю, а в повітрі стояла напружена досвітня тиша. Один по одному виходили в просторе поле наші полки, вишиковувались і мовчки, без криків, без пісень, без шуму, сунули до високого сирту, що заслоняв ближчі села. В усіх напрямках розкидані були передові групи; кінна розвідка помчала вперед і незабаром зникла з очей. Ми їхали перед полками — Чапаєв, командир бригади і я — раз у раз розсилаючи вістових або з одержаними новими відомостями, або по свіжий матеріал. Ліворуч, з-за другого сирту, лунала приглушена артилерійська пальба. — це за Кінелем; там має посуватися наша бригада, яка Дістала завдання вийти ворогові в тил і відрізати відступ, коли ми його поженемо з Пилюгіна. Хто палить — не розібрати, десь далеко, — верст за двадцять — двадцять п'ять; це лише на світанку ясно доносяться глухі гарматні удари, вдень їх не було б так виразно чути.

Раптовим ударом в тил ми думали зчинити паніку в ворожих лавах і, користуючись замішанням, забрати артилерію, про яку донесла розвідка. Пальба за річкою свідчила, що ворог і помітив, і правильно зрозумів наш маневр, — шанси на успіх знижувалися.

Виїхали на косогір. Внизу — маленьке сільце Скобелєво; звідси почнемо наступ на Пилюгіно. Прискакала розвідка, повідомила, що Скобелєво ворог покинув ще напередодні ввечері. Підійшли до села. Селяни тулилися коло хат і боязко поглядали на військо.

— Сьогодні білі, завтра червоні,— скаржилися вони, — потім знову білі, потім червоні — не бачимо краю… І хліб у нас поїли, і худобу забрали, знедолили кругом… — Потім чухали потилицю і з філософською примиренністю додавали: — Воно, що й казати, війна… розуміємо — жалітися ні на кого. Та важко стало, сили нема… І коли вона вже скінчиться, проклята? Таки ж і відпочити треба.

— Коли переможемо, — відповідали їм. — Раніше ніяк не кінчити.

— Це коли ж? — дивилися вони втомленими, скляними очима.

— А самі не знаємо. От помагайте — скоріш піде. Як дружно візьмемося, де ж йому встояти, Колчакові?

— Де там встояти!.. — згоджувались мужики.

— Виходить, помагати треба…

— І помагати треба, — згоджувались вони далі.— Спробуй- но, помагай. Ти йому поміг, аж бач, ви село й зайняли… Тільки за вас заступився, а він село назад бере, отут дивись, як тебе з двох боків бити почнуть. Наше-от Скобелево надивило- ся всього: і ваших бувало багато, і ганяли тут нас не раз… То по підвалах ото воно ладніше, — ні туди ні сюди…

Ми пояснювали мужикам на ходу, поспішаючи, наганяючи тих, що пішли вперед, у чому вони помиляються, що для них означає офіцерська, панська влада Колчака, що — влада Рад… Розуміли, згоджувались, але видно було, що говорили з ними на ці теми рідко і мало, знати вони до ладу нічого не знали і крутили розмову тільки коло «спокою».

Так не скрізь бувало, лише в такій глушині, у таких закутках, як Скобелєво. У великих селах — там, звичайно, кололись різко на дві половини непримиренних ворогів; з приходом білих задирала голову одна половина, мстилася, знущалася, переслідувала, виказувала; з приходом червоних свято було на боці других, і вони теж, звісно, не милували своїх споконвічних ворогів…

Частини проходили селом, одна по одній переправлялися через невеличкий міст, розсипалися по луці цепами. З Пилю- гіна відкрили по луці артилерійський обстріл…

Але вже далеко на правий край відбігали перші цепи, за ними тбнкою, рідкою стрічечкою вишикувалися інші, купки зникли, розтанули, вірний приціл взяти було дуже важко, — наслідки обстрілу були мізерні.

Ввійшли з Чапаєвим у хату, питаємо молока. Перелякана стрільбою, квола, хвора хазяєчка принесла глек, поклала окраєць хліба, ласкаво, любовно, дбайливо допомагала черво- ноармійцям, які товпились тут же, і їх годувала, розповідала, як страшно їй було, коли оце стріляли по селу. Коли стали давати за молоко гроші — відмовляється, не бере.

— Я, — каже, — і так проживу, а вам хто його знає, скільки воювати Доведеться.

Так і не взяла. Гроші ми сунули дітям; вони тулилися коло матері, чіплялися їй за поділ, як звірятка, позирали блискучими оченятками на незнайомих людей з гвинтівками, револьверами, шаблями і бомбами.

— Ви от платите, — зауважила хазяйка… — Хоч і не треба мені, а гаразд… Чи сіна, чи вівса, за все віддають… А ті — обгризли геть усе, хоч би тобі соломинку заплатили… І Ванюшку, сина, з конем погнали… Чи вернеться — один бог знає.

В її голосі, в манерах не було підлесливості — говорила правду. Хоч не завжди, не скрізь розплачувались наші — не знала вона того, а про «колчаків» у кожному селі одне й те ж: обдирають, не платять, розтягують начисто…

Ми сидимо в халупі, і видно з вікна, як вибухають на луці снаряди — за двісті-триста сажнів. Тут і там, одна за одною безперестанно з'являються над землею маленькі хмарки густого чорного диму, і з кожною появою такої хмарки здригається повітря, двигтить земля, як бубонці, дзеленчать шибки у вікнах халуп. Ворог б'є по цепах, але невдало, навмання, без будь-яких наслідків, — перельоти на багато десятків сажнів… Ми затримуємося, чекаємо свою артилерію, щоб з місця в кар'єр пустити її в діло. Виходжу з халупи, забрався на горбок, лежу. Коли це прибігає жінка. Оглянулась по сторо- нах, витягла щось з-під фартуха, тиче:

— На от, на, скоріш…

— Подивився — яйце, і, не розуміючи, в чім річ, сповнений здивування, дивлюся на неї широкими очима.

— Скільки заплатити?

— Е, що ти, рідненький, — образилась вона. — Адже втомився… Які тут гроші! їж ото собі…

Вона поспішала, видно було і з мови, і з рухів; скаже і озирнеться — помітять, мовляв, сільські, а білі прийдуть — викажуть, то біди не здихаєшся…

— Та що ти так ото? — питаю.

— А братик з вами у мене… рідний… разом воює… Теж у Червоній Армії… Казали, білі ото розбили вас, Самару нібито взяли, чи ж правда?

— Ні, голубонько, неправда, — відповідаю. — Зовсім неправда. Сама бачиш, хто кого б'є.

— Отож-то бачу… Ну, будь живий, голубе…

І вона квапливо шмигнула з косогору, ховаючись і оглядаючись, зникла серед хат… А я сидів з дивним, радісним, особливим почуттям. Дивився на яйце, чогось усміхався і уявляв собі образ цієї милої простої жінки. «Є в нас скрізь, — думав я, — навіть і в такому закутку, Скобелеві, свої люди… Хоч і не розуміють, може, багато дечого, але інстинктом почувають, хто куди йде… От вона, жінка, подивись: ждала… діждалась… рада… і тепер не знає, чим довести свою радість… яйце сунула».

2. В цепу

Прийшла артилерія, вказали їй шлях, і лощиною, напружуючись та пірнаючи, потягли коні важкі гармати. Ми бачили, як спинились батареї позаду цепів, як блиснув перший вогник: бббах… ббб… ах… Далі — без перерви. Цепи почули свою артилерію, пішли веселіше… Ми посідали на коней і в

супроводі ординарців поскакали вперед… Виїхали на гору — звідти Пилюгіно, як на долоні: прямою дорогою тут не більше як три версти. По флангах, до цепів, роз'їхались у різні сторони: Чапаев — праворуч, я — ліворуч,

— Товаришу, — звернувся до мене вістовий, — це чого там, наші, дивись-но, відступають, чи що, тікають… Сюди, мабуть?..

Я подивився. Справді, якесь сум'яття — червоноармійці перебігають з місця на місце, цеп то стягнеться, то розтягнеться знову. Ми — туди. З'ясувалася справа дуже просто: цеп перешиковувався і брав інший напрям.

Поле тут засаджене соняшником. Ледве пробиралися ми між здоровенним колючим соняшничинням. Добрались до першої лінії, позлізали з коней. Вістовий ішов кроків за тридцять од нас, я сам приліг у цеп. Побіч мене лежали молоді хлопці з загорілими обличчями, обидва куці, широкоплечі здоров'яки — Сергеев і Климов. У цепу, коли наступає він, тихо, не почуєш людського голосу, — тільки команда гримне або кашляне, відплюне хто-небудь. Та рідко-рідко хто кине випадкове слово. Моменти ці глибоко змістовні: під огнем, у свисті і дзижчанні куль, кожну мить чекаючи, що вона проб'є тобі череп, ноги, груди, не до слів, не до розмов. Ти сповнений складних, мінливих, звичайно невиразних дум. Стаєш зосереджений, мовчазний, майже злий. Думки плутаються, хочеться згадати зразу якомога більше, якомога скоріше — в одну мить, щоб нічого-нічого не забути, не проминути… І здається, що от головного якраз і не згадав, а треба не баритися; поспішати треба…

Перебіжки одна за одною, все-частіше, все частіше… Ближче ворог… Зовсім близько… Ще хвилина — і перебіжок не буде, за останньою перебіжкою — атака… Заради цього страшного моменту, саме заради атаки, і поспішаєш тепер усе відразу, якнайшвидше, згадати… Там — межа, чорна безодня…

Я поволі опустився між бійцями. Вони посунулись, подивились непевно мені в обличчя, ні про що не спитали — як лежали мовчки, так і лишились. Полежавши, помовчав і я, але стало тяжко від мертвотної тиші,— вийняв кисет, скрутив цигарку, закурив…

— Хочеш, товаришу? — звернувся до сусіда.

Він підвів голову, мов не зрозумівши одразу і здивувавшись моєму запитанню; ще більше здивувався він тому, що раптом, так-от несподівано почув тут тепер людську мову. Подумав якусь мить, і я побачив, як очі його засвітилися, повеселішали.

— І то діло, давай, — потягся він до кисета. — Гей, друже, — звернувся одразу ж до Сергеева, — чого землю жуєш? На от, краще закури з нами.

Сергеев так само повільно, як і Климов, трохи підвів голову і подивився на нас похмурим, суворим поглядом, а потім скрутив, закурив і сам повеселішав… Розмови нема ніякої, тільки кидаємо окремі слова: «вогко»… «колеться»… «погасло»… «бач, летить»…

— Перебіжка!!! — залунала команда.

Вмить схопилися. Разом, ніби гумовий, підстрибнув увесь цеп. Він не випростався на весь зріст, а так і застиг горбатий.

— Бігом!!! — почулося в ту ж мить.

Усі кинулися бігти, далеко поперед себе викидаючи гвинтівки… Біг і я, зігнувшись у дугу, нерівним, шкутильгаючим бігом. Ворог заторохкотів кулеметами, заквапився рушничними залпами.

— Лягай! — залунала негайно ж нова команда.

Всі ткнулись у землю… як ткнулись, так кілька секунд і лежали нерухомо. Потім цоволі заворушились, стали підводити голови, оглядатися. Хто ткнувся попереду — рачкував тепер назад, щоб зрівнятися, хто ткнувся позаду, підповзав поволі, низько нахиливши до землі ^голову, — ніхто не хотів лишатися наодинці ні позаду, ні попереду.

Климов, що біг швидше і ткнувся попереду нас, рачкував тепер назад і, коли б я не посунувся, просто в обличчя влучив би мені величезною підошвою американського черевика.

Лежимо — мовчимо. Чекаємо нової команди. Вже більше не пробуємо курити, не чути навіть і окремих уривчастих слів. Климов із Сергєєвим поруч. Мабуть, згадалося Климову, як кілька хвилин тому стало йому легше в розмові,— чую, загр- ворюз з Сергєєвим:

— Сергеев…

— Чого тобі?

— Комаха, бачиш, — і тиче пальцем у траву.

Сергеев йому ні слова: — похмурий, насупився, мовчить.

— Сергеев! — пристає він знову.

— Та ну, чого? — кидає той неохоче.

Климов і сам нічого де відповів, зітхнув і потім, немов зібравшись з думками, тихо сказав:

— А Любоньку віддали в Проніно…

Мабуть, згадав землячку, а може, й кохану, хто його знає… І цього разу ні слова не відповів йому Сергеев. Розуміючи безнадійність, замовк Климов, а зі мною, певне, охоти не було говорити; розтягся ще щільніше по землі і почав водити пальцем по ранній рідкій траві,— то комашку роздавить і дивиться, як вона в конвульсіях конає на його брудному широкому пальці, то землі грудку сколупне, візьме її між пальцями і сипле, все сипле по піщинці, аж поки висиплеться вся…

— Перебіжка!.. Бігом!!!

Швидко схоплюємось, біжимо вперед з безумним поглядом, з перекривленими обличчями, з широко роздутими, палаючими ніздрями. І чекаємо. Біжимо й чекаємо. Біжимо й чекаємо… бажаної команди: «Лягай!»

Падали мертвими, закостенілими тілами, завмирали, підбиралися, втягалися в себе, як черепахи, а потім відходили, починали рухатися, нетвердим, сторожким поглядом дивитися по сторонах.

Тут же Маруся Рябініна — дев'ятнадцятилітня дівчина, — теж з гвинтівкою, ступає гордо, не хоче відставати. Бона не знала, дорогий наш друг, що через кілька днів, біля Заглядіна, так само, як тепер, піде вона у наступ бродом ч<£ рез річку, одна з перших кинеться в атаку, і прямо в лоб на смерть вразить її ворожа куля, і впаде Маруся, і попливе теплим трупом по закривавлених холодних хвилях Кінелю… Тепер вона теж усміхалася, щось мені кричала дружнє, та не розібрав здалеку… Земляків своїх я не бачив уже два місяці і не встиг навіть про те дізнатися, їцо Микита Лопар і Боч- кін — туТ же, в полку, перебрались з уральських частин; надокучило воювати по інших полках. Терентія так і не побачив я цього разу. Лопар з другого краю болотини махав ко- мунаркою і тряс величезними рудими кучерями…

Все знайомі, дорогі обличчя… Але ніколи було чекати — до клунь лишалося близько сотні сажнів. Кожної секунди можна чекати, що звідти зустрінуть раптовим огнем. Це улюблений на фронті прийом: завмерти, причаїтися, націлити дула й підпустити ворога близько-близько, а потім раптом — кулемети і, залп за залпом, бити жорстоко й невпинно, рядами, купами накласти перед собою людські тіла, бачити, як завагався ворог, посунув назад, помчав геть, і бити, бити його навздогін, а може, й кинути на нього приховану десь тут Же кавалерію — добивати, рубати ворога, що втікає, розгубився, збожеволів у смертельному переляку.

Ми були готові до всього. Раптом праворуч два короткі залпи, за ними одразу ж швидко-швидко заторохтів кулемет. Вістовий поскакав дізнатися, в чому річ; за дві хвилини сповістив, що це наші на правому фланзі викликають ворога на відповідь. Але відповіді не було. Можна було подумати, що селище очищене, але, навчені гірким досвідом, поволі, обе- режно, навпомацки посувалися на клуні наші цепи. Кілька чоловік кулеметників, а з ними бійці підхопили кулемет, підбігли до однієї з найближчих клунь, налагодили його швидко до бою — приготувалися стріляти. Але тихо… На правому фланзі здалеку глухо покотилось «ура», — це наші пішли в атаку, захопивши майже без бою всю групу ворога, яку залишено було там охороняти село. З-за гори, з лівого боку, прогриміли один по одному три гарматні постріли… Гуркіт і виття слабшали, поступово завмирали, було чути тільки удари, від вибухів долицав тільки ледь чутний відгук, — значить, не по Пилюгіну це, а сам ворог б'є кудись убік. Він бив по тих частинах, які йшли з крайнього лівого флангу йому в обхват; вій переносив туди артилерійський огонь, швидко відступав і проти нас залишив тільки невеликі частини, — так дізналися згодом, а тепер багато що було досі неясне, і можна було сподіватися всякого повороту і наслідку. Коли кулеметники влаштувалися біля клуні, ми з командиром батальйону підійшли ближче, щоб дізнатися, чи не побачили, чи не помітили чого- небудь на токах; але там, як і досі, тихо, ніхто не показується — ні з білих, ні з жителів, наче мертве стало порожнє село. Обережно, озираючись навкруги, заглядаючи під стоги, за клуНі й сараї, поволі просуваємося вперед. Ні звуку, ні шелесту, ні слова, ні пострілу — в такій тиші куди страшніше, ніж під пострілами. Тиша на фронті — жахлива, тяжка річ.

Позад нас, неподалік, ішли іванововознесенці,— їх червоні зірки вже тут і там мигтіли поміж клунь та стогів сіна. Цей рух, квапливий, нерівний, непевний, відбувався в могильній тиші, у щосекундному чеканні раптового вогню…

Вдалині промайнула жіноча постать: мабуть, селянка… Треба швидше довідатись…

Риссю — туди.

3. Вступ

Жінка-селянка стояла коло льоху й пильно дивилася на. мене застиглим, мутним, розгубленим поглядом. У цьому погляді відбився жах щойно пережитого страждання, в ньому відбилося непорозуміння і напружене, болюче питання, чекання нової, неминучої біди, невідворотної біди, наче вона чекала удару, хотіла б відвести його, але не могла. «Чи скоро?» — питав цей "стомлений погляд, і, мабуть, не вперше і не тільки на мене дивилася вона, така змучена, і питала: «Чи скоро?» Біля неї, коло хати, піднявши ляду, виглядало з льоху друге, таке ж змучене, сіре, напівмертве обличчя жінки:

під очима нависли синяво-багрові набряки, губи висохли, вибилося волосся з-під ганчір'я, накрученого на голову. Питанням і благанням був сповнений скорботний погляд.

— Білі тут чи пішли? — питаю їх.

— Пішли, втекли, рідненький, — відповіла та, що виглядала з льоху. — Чи можна нам звідси вилазити, рідненький? Стріляти будете ще?

— Ні, ні, не будемо, вилазьте…

І одна по одній почали вилазити з льоху жінки, тільки вони — мужиків не було. Виповзали ще малі дітлахи; цих закутали ковдрами, рогожами, мішками, — мабуть, думали, що борошняний мішок врятує їх від шрапнелі… Витягли за сухі довгі руки діда з сірими мокрими очима, з широкою білою бородою. В нього на поясі теліпалась довга мотузка, — певно, на ній спускали його в льох.

Коли всі зиповзли, одне за одним, тримаючись за тин, оглядаючись несміливо по сторонах, вони зашкандибали до своїх халуп. Велика, значлива картина, як посувалися вони, мов тіні попід тином у гробовому, драматичному мовчанні, все ще сповнені переляку, замучені своїм страхом, замерзлі в вогкому, холодному льоху!

На розі юрмиться купка селян, — вони теж іще не розуміють, не знають, чи закінчився бій, лишатися їм тут, а чи ховатися знову по хатах, під Сараї, по лазнях…

— Здрастуйте, товариші! — гукнув їм.

— Здоров… Здрастуй, товаришу! — дружно відповіли вони. — Діждалися, хвалити бога…

Не знаю, чи вірити цим привітальним словам. Може, й білих вони зустрічали так само, щоб не займали, — з боязкості, з переляку. Але подивився на обличчя — і бачу справжню, щиру радість, таку справжню радість, яку вигадати не можна, особливо не можна відбити її на простодушному селянському обличчі. І самому стало радісно.

Ми рушили на середину села. Там нова юрба, але видно, що це вже не селяни.

— Ви що, хлопці, полонені, чи що?

— Так точно, полонені.

— Мобілізовані, чи що?

— Так точно, мобілізовані.

— Звідки?

— Акмолінської області.

— Скільки вас тут?

— Та от, чоловік тридцять, а то поховалися по сараях… Та он з городів біжать.

— То, значить, самі лишилися?

— Так точно, самі.

— А зброя де?

— Поскладали он там, біля тину…

Під'їхав, подивився: купа гвинтівок. Зараз же до зброї, до полонених приставили своїх хлопців, наказали стерегти, поки переправимо в штаб дивізії.

Полонені мали жалюгідний вигляд, одягнені були погано — хто в кожушок якийсь, хто в сіряк, хто в діряві пальтечка; взуті теж погано — дехто в валянках, у лаптях і все це подерте вкрай… Вони ніяк не були схожі на військо — просто юрба голодранців. Дивно було: чого це вони так погано одягнені, адже колчаківське військо навпаки, закордонним добром по- стачазться щедро.

— Що це, — питаю, — хлопці, дуже погано одяг вас Колчак? Невже всіх так?

— Ні, це нас тільки. "Т

— За що ж так?

— А все не йшли. Повтікало наших багато — хто назад до себе, а хто в Червону Армію.

— Виходить, не добром" до Колчака йшли?

— А навіщо він нам… Своїх одяг з позументами, а нас — дивіться от… — І вони показували свої дірки та лахміття. — Та все вперед гнав, під самі постріли: таку, каже, сволоту й жаліти нічого…

— А от ви втекли б давно…

— Та не можна тікати, позад нас він своїх — поставив, — ^- ці не воювали, а тільки дивилися, щоб не втекли…

— Ну, а тепер як же вдалося?

— Та от всі в городах… між грядками полягли і чекали. А потім вийшли.

— Куди ж тепер: служити в Червоній Армії у нас будете?

— Так точно, тому й лишилися, щоб у Червоній Армії. Куди ж нам? Того й хочемо.

Розмову на цьому й скінчили.

Вздовж по селу поскакали ми до гори, в той бік, куди втік ворог. Частини наші, видно було, вже видиралися на укіс, збиралися на містку, переходили піщаним крутим схилом.

— Чи багато тут білих було? — питаю по дорозі.

— Тищу було… — відповідають селяни.

Але вірити цим «тищам» ніколи одразу не слід: іноді «ти- ща» обертається на п'ять, шість тисяч, а то й просто на двісті чоловік. Тільки згодом, порівнявши десятки відомостей і свідчення полонених, можна приблизно встановити цифру.

В усякому разі, судячи по обозах, війська тут було досить. Недовго і не так уперто, як звичайно, держався в Пилюгіні ворог, мабуть, тому, що помітив і побоювався обхідного руху на лівому фланзі…

— Чи давно білі втекли?

— Та недавно, — відповідній селяни. — От тільки-тільки перед вами. Мабуть, і по горі недалеко зайшли.

Але стомлені наші частини не могли переслідувати. Хіба що кавалерію можна було пустити для перевірки, але кавалерії мало, — надії не було і на неї.

Ті, що пішли вперед і забралися на гору, все ще не втрачали надії захопити ворожі обози. Але захопити вдалося лише невелику частину, яка залишилась, — головний обоз давно й далеко зайшов уперед.

Пилюгіно лежало під горою. Гора крута й стрімка. Перебравшись через міст, тільки з великими труднощами можна було піднятися на вершину. Тут у гарячці стався драматичний ЕипаДок: передові частини, що підіймалися прямо по схилу, як тільки вискочили на вершину, помітили на другому кінці цепи. Відкрили вогонь. їм відповіли. Зав'язалася перестрілка: це свої не впізнали своїх. Двох убито, п'ять чоловік поранено. Вона закінчилася б іще тяжче, коли б вчасно не збагнув обстановку командир того полку, який виходив з-за гори з лівого боку; він самовіддано, рискуючи життям, махаючи в повітрі хусткою й шапкою, кинувся по полю назустріч тим, що стріляли, добіг і роз'яснив, у чому річ. Коли ми на горі побачили чоловік шістдесят кавалеристів, що спішились біля пітних, змилених коней, — наказали їм розбитися на дві групи: одній наліво — дізнатися, чи нема якихось ознак, що там ідуть наші обхідні частини; другу половину послали праворуч, куди пішли ворожі обози. Зв'язку з обхідними частинами так і не встановили — там було щось подібне до зради, і кілька чоловік довелось арештувати," передати справу в трибунал. Але тепер ми нічого не знали і все сподівалися, що навіть невеликими ударами можна добитися наслідків, як тільки в тилу у ворога з'являться наші полки. Але полки ці не з'явились, і ворог відступив спокійно, безкарно, з обозами. Розвідники, послані направо, як тільки від'їхали сажнів триста, були жарко обстріляні відступаючими цепами, змушені були спуститися в яр і далі просуватися чагарником.

На тачанці забрався на гору перший кулеметник. Я його взяв із собою, і ми поїхали туди — вперед, де видно, було, як колихаються ворожі цепи. Вони відступали рівною галявиною, йшли до лісу, помітно поспішали, мабуть, чекали переслідування нашої кавалерії, не знаючи того, що кавалерії у нас майже нема. Самі ми, звичайно, вдіяти нічого не могли, але все ще була якась невиразна надія, що ось-ось у ворожому тилу залунають перші постріли, тоді звідси навіть і своїм кулеметом можна здорово посилити паніку, деморалізувати ворога остаточно і забрати обоз… Всі сподіванки були марні. По п'ятах відступаючих проїхали ми версти з півтори: розвідка з правого боку, а ми на горі — безперервно обстрілювали відступаючих. Вони відповідали і все йшли до лісу, аж поки зникли. Ми ні з чим вернулися назад.

На горі заліг Іваново-Вознесенський полк. Коли ми з кулеметником стали наближатися, помітили, як кілька чоловік, поклавши гвинтівки на коліна, прицілювались у нас і чекали, коли ми під'їдемо ближче. Я голосно закричав, що їдуть свої, замахаз хусткою — відвернув, нову біду. Кілька чоловік підвелося нам назустріч і, коли мене впізнали, похитували головами, ахали, лаяли себе за необачність. Ми спустилися з гори і в'їхали в село.

Тут я зустрівся з Чапаєвим — він об'їздив частини. В тій атаці, що була перед клунею, він брав участь особисто і звідти ж ввійшов у село. Повернувши коня, я поїхав разом з ним назад на гору.

Ожило село. Всі хати позаймали червоне/армійці. Жінки товпилися біля колодязів, бігли по воду, поспішали ставити самовари, частували прибулих товаришів. Вже тепер не ховалися вони від нас, не боялися, а молодь так навіть і зовсім розгулялася. Дівчата сільські знайомилися з червоноармійця- ми так швидко, що тільки дивом дивуєшся.

Поглянь от і тепер.

На горі заліг наш цеп; десь тут у лісі, зовсім недалеко, відступає вороже військо; не розвіявся ще в повітрі пороховий дим, а в розчинені вікна хати вже вабить гармонія, і на заклик її збираються охоче, йдуть і бійці, йдуть і дівчата… Тут незабаром почнуться танці — без цього не обійтися.

Тому ще тут зустрічають так радісно червоні полки, що не тільки грабунків або насильства — не було жодцого випадку навіть найдрібніших образ і сварки;. саме як товариші прийшли і до товаришів, сповнені поваги, взаємної духовної близькості.

Величезній більшості не дісталося місця в хатинках — довелося розташуватися бівуаком на майдані біля обозів.

Відшукали кращу, просторішу халупу; тут розмістили бригадний штаб і оперативний відділ дивізії,— він їздить з нами нерозлучно всі ці останні дні. Протягли кабель, запрацював апарат, заголосили телефони. Незабаром тут з'явився самоварчик. За столом були командири і політичні працівники. Один одному поспішав розповісти, що зробив, що бачив і пережив у бою. Перебивали, недоговорювали, хапалися то за одне, то за друге, галасували, спішили один одного перекричати, змусити себе слухати, але кожен не слухати — розповідати хотів, бо він сам ще був сповнений недавніми переживаннями. Втоми наче не було… Так за розмовами, за гомоном минуло з півгодини.

Раптом — громовий удар, за ним другий, третій… Ми пере- зирнулися, повскакували здивовані з-за стола і просто до дверей. Може, бомбу хто впустив?

Але тут підряд три вибухи… Якщо артилерія? Але звідки ж їй узятися?

В цей час блиснув рушничний постріл, за ним ще, ще — зчинилася безладна стрілянина. Червоноармійці, що сиділи купками біля фургонів, уже посхоплювались і кинулися в різні сторони. Майдан одразу збезлюднів. У себе над головою ми побачили ворожий аероплан, що рівно й повільно, мов срібний лебідь, плив у голубій далині. Вибухи сталися у величезному сусідньому саду, де не було жодного червоноармійця…

Незабаром усе заспокоїлось і набрало свого недавнього вигляду… Вже тремтів присмерк, а за ним легко спустилася спокійна зоряна весняна ніч. Тихо на селі. Ніщо не нагадує про те, що тільки недавно закінчився бій, що всюди нишпорила і виривала жертви нещадна, жадібна смерть. А завтра, як тільки трохи підіб'ється сонце, ми знову в похід. І знову, як метелики навколо вогню, будемо кружляти між життям і смертю…

«Ну, а сьогодні як? — ставиш собі щодня вранці тяжке, болюче питання. — Хто зостанеться живий? Кого вже не буде? З ким виступати будемо завтра на світанку, з ким ніколи-ні- коли не побачусь… після сьогоднішнього бою? А попереду ще нескінченні походи, щоденні жорстокі бої… Весна… Початок… Колчак подався тільки в перших лавах, а розтрощити треба всю величезну стотисячну масу. Як це дорого коштуватиме! Скільки буде на осінь жертв, скільки не долічимося з оцих ось товаришів, що йдуть тепер зі мною!»

Після цього так- докладно описаного бою відкритий був шлях на Бугуруслан. Як і більшість міст, — не тільки в цих боях, і взагалі за всю громадянську війну, — Бугуруслан було взято обхідним рухом. На вулицях великих міст бої бували рідко. Головний бій, останній і вирішальний, звичайно розгорявся безпосередньо на підступах до міста, і коли він, бій цей, був невдалий для тих, хто оборонявся, невдаха, звичайно, відступав, лишаючи саме місто без бою в руках переможця. Так було і з Бугурусланом.

XI. НА БЕЛЕБЕЙ

Чапаєвська дивізія йшла швидко вперед, так швидко, що інші частини, відстаючи з важливих і неважливих причин, своєю повільністю руйнували загальний єдиний план комбінованого наступу. Вийшовши далеко вперед і б'ючи в лоб, вона більше гнала, ніж знищувала ворога чи захоплювала в полон. Випробувані в походах бійці дивували своєю витривалістю, своєю невибагливістю, готовністю коли завгодно, в будь- якій обстановці і в будь-якому стані прийняти удар. Були випадки, коли після багатоверстового походу вони падали з ніг від утоми — і раптом зав'язувався бій. Втоми наче не бувало: витримують натиск, самі розвивають наступ, ідуть в атаку, переслідують… Але бувало, й так, що щоденні бої і переходи заморювали до остаточного виснаження. Тоді на першому ж привалі падали і спали, як мертві, часто без належної охорони, одразу засипали всі — і командири, і бійці, і караули. і

Горами, вузькими стежками, бродом переходячи зустрічні річки, — мости ворог висаджував у повітря, відступаючи, — і в дощ, і в грязь, по вранішній росі і у вечірніх туманах, день ситі, два голодні, у благенькому одязі й взутті, з натертими ногами, з хворобами, часто поранені, не залишаючи строю, ішли переможно вони від селища до селища — нестримні, непереможні, терплячі до всього, горді й стійкі в опорі, відважно сміливі і страшні в натиску, наполегливі в переслідуванні. Билися героями, вмирали, як червоні рицарі, попадаючи в полон — мучениками гинули під тортурами та катуваннями! З такою надійною силою не можна було не перемагати — треба було тільки вміти нею керувати. Чапаєв цим хистом керування володів у високій мірі,— саме керування такою масою, в такий момент, у такому її стані, як тоді. Маса була героїчна, але сира; момент був драматичний, і в розпалі боїв багато дечого сходило з рук, прощалося, виправдовувалось винятковістю обстановки. Та маса була як наекзальтована, її стан не переказати словами; той стан, мабуть, неповторний, бо з'явився він внаслідок цілого ряду подій — різних подій, великих і малих, що були колись раніше і що супроводили громадянську війну. Волга назад не потече, причини ці назад не повернуться, і стан, той стан, зародитися не може знову. Будуть нові моменти — і прекрасні і глибокі змістом, але це будуть уже інші.

І Чапаєви були тільки в ті дні — в інші дні Чапаевих не буває і не може бути: його породила та маса, в той момент і в тому своєму стані. Тому він і міг так добре керувати «своєю» дивізією. Як глибоко він був правий, і сам того не розумів, коли називав славну 25-ту — своєю, Чапаєвською дивізією.,

В ньому зібрались і відбились, як у дзеркалі, основні властивості напівпартизанського війська тієї пори — з безмежною відвагою, рішучістю і витривалістю, з неминучою жорстокістю і суворими звичаями. Бійці вважали його втіленням героїзму, хоч, як бачите, нічого поки що особливо героїчного в діях його не було: те, що робив особисто він, робили й багато інших, але що робили ці інші — не знав ніхто, а що робив Чапаев — знали всі, знали докладно, з прикрасами, з легендарними подробицями, з казковими вигадками. Він, Чапаев, у 1918 році був чудовим бійцем, у 1919 році він уже славний був не як боєць, він був героєм-організатором. Але й організатором лише в певному, в умовному розумінні: він терпіти не міг штабів, зараховуючи до штабів цих всі установи, які воювали не багнетом, — чи то відділ постачанні, чи комендатура, чи зв'язок, що завгодно. В його очах — воював і перемагав тільки воїн з гвинтівкою в руках. Штабів не любив він ще й тому, що мало в них розумівся і організувати їх як слід ніколи не вмів; з'являючись у штаб, він більше розпікав, ніж указував, допомагав і роз'яснював.

Організатором він був лише в тому розумінні, що самим собою — улюбленою і високоавторитетною особою — він зв'язував, зливав воєдино свою дивізію, надихав її героїчним духом і палким поривом уперед, надихав її на перемоги, розвивав і зміцнював серед бійців героїчні традиції, і ці традиції— наприклад, «не відступати!» — були священними для бійців. Які-небудь разінці, пугачовці, домашкінці, зберігаючи ці бойові традиції, терпіли неймовірні труднощі, приймали, витримували і в перемогу перетворювали неможливі бої, але назад не йшли: відступати полкові Стеньки Разіна — це значило зганьбити безповоротно своє бойове геройське ім'я!

Як це красиво, але як і невірно, шкідливо, небезпечно!

Бойова гарячка — чапаєвська стихія. Тільки затихло — і він уже мучиться, нервує, нудьгує, сповнений тяжких дум. А з кінця в кінець по фронту ганяти — це його улюблене діло…

Бувало так, що й потреби гострої нема, тоді сам собі знаходив зачіпку і мчав за п'ятдесят, сімдесят, сто верст… Приїде в одну бригаду, а в сусідній дізнаються, що він тут, — дзвонять: «Негайно приїзди, е невідкладна справа…» І скаче Чапаєв туди. «Невідкладної» справи, звичайно, нема ніякої,— друзям-командирам просто хочеться посидіти, поговорити зі своїм вождем. Це саме вони, чапаєвські супутники, виносили і широко рознесли чапаєвські подвиги і чапаєвську славу. Без них він — та й усякий інший в цьому ж роді — ніколи не буде такий уславлений. Для гучної слави завжди буває мало гучних і славних справ — завжди потрібні оповісники, сліпо віддані люди, які вірили б у твою велич, були б нею засліплені, катхнені і в самому вихвалянні тебе знаходили б свою власну радість… Ми завжди схильні дати героєві більше, ніж він має насправді, і, навпаки, не додаємо дечого заслуженому і часом винятковому рядовому.

Вони, чапаєвці, вважали себе щасливими вже через те, що були співучасниками Чапаева (не лякаймося слова «героїзм» — воно має всі права на існування, тільки треба знати, що це за права); проміння слави, що освітлювало його, відблисками падало і на них. В полку Стеньки Разіна було два герої, які в боях утратили ноги: вони повзли на куксах, один сяк-так шкандибав на милицях — і жоден не хотів залишити свій многосл^вний полк, кожний за щастя вважав, коли Чапаєв, приїхавши, скаже до нього хоча б кілька слів. Вони не були тягарем для полку — обидва в боях працювали на кулеметах.

Минуться наші героїчні дні, і не повірять цьому, подумають — казка, а справді ж було так, що двоє безногих бійців- червоноармійців працювали в боях на кулеметах. Був сліпий, невидющий зовсім боєць. Він написав якось через своїх друзів листа до дивізійної газети — цей лист зберігається у нас і досі. Наводимо його тут, хоч і не повністю.

Лист сліпого червоноармійця

«Товаришу редактор. Прошу вмістити в газеті «Известия» фатальну подію, мою пригоду — втечу від уральського козацтва до товаришів більшовиків. Повідомляю в коротких поясненнях, що ми жили між козацтвом і Червоною Армією на Уральській залізничній станції. Старші два брати мої служили на поїздах під час війни козацтва з Червоною Армією. Коли був перший наступ на Уральськ товариша Єрмощенка 20 квітня (за новим стилем 3 травня) на станцію Семиглавий Мар, — 23 квітня, тобто 6 травня, від військового уряду був виданий наказ про мобілізацію селян, як проживающих у місті Уральської області. Брати мої відмовились іти проти Червоної Армії із зброєю в руках; належні мобілізації від козацтва, брати мої рішуче заявили, що ми не підемо проти своїх товаришів більшовиків, за що були розстріляні козаками 23 червня о 12 г. ночі. Я лишився сам, сирота, зовсім без ніякого притулку. Батьки мої померли п'ять років тому, більше нема в мене ніяких родичів ніде. Ще й зовсім сліпий до того, позбавлений зору, після розстрілу моїх братів пішов я до військового уряду просити притулку; військовий уряд мені об'явив, що брати твої не пішли воювати проти Червоної Армії — то й ти йдгі до своїх товаришів більшовиків^ хай вони дадуть тобі притулок. Тоді я їм сказав на відповідь: мабуть, не нап'єтесь ви неповинної крові, кровожерливі звірі,— за що й був посаджений я в тюрму і чекав розстрілу. Просидів 15 днів у тюремному ув'язненні, і мене звільнили. Пробувши я кілька днів під стінами міста без шматка хліба і вирішив іти під захист товаришів більшовиків. І хоч зовсім сліпий, вирішив дістатися я до своїх товаришів або заблудити й загинути де-небудь у степу, аніж жити в козачих руках. Один товариш провів мене потайки від Уральська на дорогу, сказав мені: іди в напрямі отак, щоб сонце світило тобі в спину, таким способом ти можеш вийти в Росію. Попрощалися ми з товаришем, і я рушив у путь. Пройшовши кілька верст, я збився з указаного мені напряму, пішов сам йе знаючи куди. В цей час мені спала на думку смерть моїх братів, лихо, скорбота і горе — випробування, тяжкі муки… Ішов шість днів степом, голодний, холодний, на шостий день моєї подорожі став знемагати на силах, уста мої залиті кров'ю, бо нема хліба, краплини води, нічим заспокоїти страшний голод. Заливаючи путь свою гіркими сльозами. Нема надії на порятунок життя. Тоді я скрикнув голосно: «Любі мої брати! Ви лежите в землі спокійно, а мене покинули на горе. Візьміть мене до себе, припиніть моє страждання, я вмираю з голоду серед степу, хто прийде тут до мене на поміч гірких сліз, ніде нема нікого…» Аж ось чую спереду собаче гавкання і дитячі голоси, і я на слух прийшов, спитав дітей, який це хутір — козачий чи мужичий. Мені сказали, що це хутір мужичий, Красні Тали, за сім верст від козачої грані. Один мужик узяв мене до себе в хату, напоїв, нагодував, заспокоїв мій голод, вранці провів мене в село Малаховку, і тут я вже насилу дістався до Петровської області…»

Далі він розповідає, як добре його прийняли в Радянській Росії, як приголубили, як піклувалися.

«Голова ради Іван Іванович Дєвицин палко вітав мене, був у великій радості і захопленні. Тепер у своїх товаришів більшовиків забув я страждання і вважаю себе в безпеці… Помістили мене в будинку в просторій кімнаті, дали мені м'яку постіль, зняли з мене подерту, брудну білизну, взули, одягли мене в новий, чистий костюм економічний і продовольчий відділи… Живу я справжнім буржуєм, висловлюю велику подяку, глибоке почуття…»

Іде перелік осіб, яким висловлюється подяка, а закінчується лист так:

«Хай живе Всеросійська Радянська Республіка, товариш Ленін, непереможний герой Чапаєв, хай живе волосна Рада, економічний і продовольчий відділ!»

Не лист, а ціла поема. І такий мученик за Радянську владу, сліпий червоноармієць, що шанував подвиги Чапаева, як святиню, був найкращим оповідачем, бандуристом-чапаєвцем, що розповідав бувальщини й небувальщини, що сам вірив своїм вигадкам, бо створював їх сам, прикрашав сам. А хто ж такий сильний, щоб не повірити своїй власній вигадці?

Слава Чапаева гриміла далеко за межами Червоної Армії.

У нас зберігся інший лист якогось радянського працівника з Новоузенська, — прочитайте і побачите, яка безмежно велика була віра у всемогутність Чапаева: його вважали не тільки за вождя-бійця, а й за повноправного хазяїна в тих Місцях, де проходили і воювали полки Чапаєвської дивізії. Надрукований лист на навощеному папері, запакований був старанно, надісланий Чапаеву з нарочним. Якийсь радянський працівник, Тимофій Пантелеймонович Спічкін, скаржиться хіому на несправедливості новоузенські, просить допомогти, тільки в Чапаева сподівається знайти швидке і справедливе розв'язання питання. Він пише:

«Терміново

Дивізійному командирові Василю Івановичу товаришу Чапаеву

Голови Новоузенської ради народних суддів Тимофія Пантелеймоновича Спічкіна

Кричуща скарга

Прошу Вас, товаришу Чапаєв, звернути на цю скаргу особливу геройську увагу. Мене знають другий рік Уральського фронту за чесного радянського працівника, але лихі люди, новоузенські злодії і злочинці, намагаються мене заплямувати і зробити божевільним, щоб моїм заявам на злодіїв не надавати значення… Справа така: 16 злодіїв украли… (іде перелік прізвищ, хто скільки крав). Коли я, Спічкін, заявив про цю крадіжку в Самару, то 14 злодіїв, які лишилися незаарештовані (двох заарештовано), заявили, що Спічкін божевільний, і дали, щоб лікарі Спічкіна оглянули. Лікарі визнали мене розумово здоровим. Тоді 14 новоузенських злодіїв- ґрабіжників сказали: «Ми вам не віримо»—і відправляють мене в Самару в губвиконком, для огляду через лікарів-психіатрів. Але, беручи до уваги, що тепер уся правда і справедливість на фронті у героїв і червоноармійців, подібних як Ви, товаришу Чапаєв, я, Спічкін, Вас терміново прошу зробити потрібне розпорядження, допомогти в Новоузенську заарештувати всіх згаданих 14 злодіїв, відіслати їх у Самару для віддання під суд ревтрибуналу, і за це Вам населення скаже велике спасибі, бо в думці народній ім'я Ваше славне як самовідданого героя і стійкого оборонця республіки і свобод. Я на Вас цілком покладаюся, товаришу Чапаєв. Захистіть мене від 16 новоузенських злодіїв-грабіжників.

ТИМОФІЙ СПІЧКІН

25 квітня 1919 року»

У «додатку» до цієї справи Спічкін указує Чапаеву, де і як «розкопати» весь матеріал, закінчуючи такими словами:

«Я прошу негайно заарештувати без ніякого вагання всіх, що лишилися… злодіїв і повторюю… Ваше славне ім'я буде ще славніше за такий захист населення від мародерів-злодіїв і визволення населення від цих брудних павуків-мікробів».

Не менш блискучою є спічкінська «заява», що була, мабуть, наслідком гонінь на нього чотирнадцяти «павуків-мікробів».

«Ви, товаришу Чапаев, визнаний герой всенародно, і славне Ваше ім'я гримить повсюди — Вас згадують навіть діти. Я, Спічкін, визнаний герой, але не в військовій справі, а в справі цивільній. У мене також є великі пориви до слави і доблестей. Прошу Вас цьому вірити! Ви переконаетесь у цьому на ділі. Я, Спічкін, жива вогняна енергія і жива праця. Вважав би за щастя бачити Вас особисто, а Вам цознайомитися зі мною, Спічкіним. Бувши з природи людиною кришталевої чесності, люблячи народ, за який віддав душу (що можу переказати Вам особисто про свої великі подвиги), я бажав би негайно стати Вашою правою рукою і свою вогняну енергію віддавати для Вашої військової справи, для відбиття ненависного бандита — Колчака. Прошу Вас негайно прийняти мене до лав Червоної Армії добровольцем, у славний Ваш полк імені Стеньки Разіна.

Голова Новоузенської ради народних суддів.

ТИМОФІЙ СПІЧКІН»

І «кричуща скарга», і «заява» Спічкіна повні суперечностей, неточності і справді-таки справляють враження гарячкового маячення, але все, висловлене тут, згущено, — в іншій формі, іншими словами на кожному кроці повторювалося в чапаєвській практиці. І характерно, що він, Чапаев, ніколи не відмовлявся втручатися в такі справи; навпаки, любив. розібрати все сам, докопатися до дна, вивести різних негідників та дурисвітів на чисту воду. Ці листи прийшли в самий розпал наступу, і тому ходу їм він не міг дати ні найменшого, але турбувався, пам'ятав довго, весь час хотів побувати там, на місці, і розібрати. Обмежився тільки грізним листом, де метав «на винних» грім і блискавку. Та ба! Ці «чотирнадцять павуків-мікробів» без будь-якого розслідування, заочно, вже були для Чапаева безперечними падлюками. Вірив він усьому з надзвичайною легкістю, хоч з такою ж легкістю в усьому і зневірявся — в усьому, але тільки не в справах і питаннях військових: тут якраз навпаки — нічому не вірив, а працював виключно «своїм розумом».

Коли подумаєш, чи мав він, Чапаев, якісь особливі, «надлюдські» властивості, що дали йому невмирущу славу героя, — бачиш, що властивості у нього були цілком звичайні, цілком «людські»; багатьох цінних властивостей навіть і зовсім не було, а ті, що були, відзначалися тільки дивною якоюсь свіжістю, чіткістю й гостротою. Він властивостями своїми вмів володіти чудово: породжений сирою, напівпартязанською селянською масою, він її наелектризовував до краю, насичував її тим змістом, якого хотіла й вимагала вона сама, — і в центрі ставив себе!

Чапаєвську славу породили не так його героїчні діла, як самі люди, що його отрчували. Цим нітрохи не зменшується колосальна роль, яку відіграв і сам Чапаев як особа в громадянській війні, проте слід знати і пам'ятати, що навколо імені кожного з героїв завжди більше легендарного, ніж історично реального. Але спитають: чому саме про нього, про Чапаева, створювались ці легенди, чому саме його ім'я користувалось такою популярністю?

Та тому, що він повніше за багатьох інших втілив у собі сиру і геройську масу «своїх» бійців. До душі припав їм своїми вчинками. Мав у собі якості цієї маси, які вона особливо цінувала й шанувала, — особисту мужність, завзяття, відвагу й рішучість. Часто цих якостей було в нього не більше, а навіть менше, ніж у інших, але так уже вмів обставити він свої вчинки і так йому допомагали це робити свої, близькі люди, що внаслідок від вчинків його незмінно виходив аромат богатирства й чудесності. Багато хто був і хоробріший за нього, і розумніший, і талановитіший в справі керівництва загонами, свідоміший політично, але імена цих «багатьох» забуті, а Чапаев живе і довго-довго житиме в народі, бо він — корінний син цього середовища, який до того ж дивно поєднував у собі те, що було розкидане по інших індивідуальностях його соратників, по інших характерах.

Нема потреби описувати операцію за операцією, нема потреби говорити багато про оперативні накази, їхню цінність і помилки, про успіхи наші і про поразки. Про це скажуть ті, хто дасть спеціальні воєнні нариси. Ми ж у нарисі своєму нітрохи не претендуємо на повноту викладу подій, на їхню точну послідовність, точність дат, місць, імен… Ми даємо тільки зарисовки побуту, породженого тією порою і для тієї пори характерного. От хоча б і тепер, на шляху до Белебея, не станемо стежити, як розгортались суто воєнні операції, а наведемо всього дві-три побутові картини того часу.

За Бугурусланом, від селища Дмитровськоґо на Татарський Кондиз, ішла сизовська бригада. Тут були жорстокі бої. Віддавши Бугуруслан, ворог все ще не хотів повірити, що разом з цим містом він утратив і свою ініціативу, що кінець настав його переможному походові, що тепер його будуть гнати, а він — оборонятися, відступати… Напружив він сили, зустрів міцними ударами натиск червоних полків. Та вже пізно, — могутній дух упевненості в перемозі відлетів од білих армій, примчав до червоноармійців, дав їм бадьорість, заразив їх тією невтомністю і відвагою, які живі тільки при впевненості в "перемозі.

Момент переходу ініціативи з однієї сторони на другу завжди дуже знаменний і яскравий — не помітить його тільки сліпий. Одна сторона раптом затьмариться, опуститься і обм'якне, тоді як друга наче наллється живлющою таємничою вологою, стане дибки, наїжиться, заблищить, стане грізною і прекрасною в своїй несподіваній величі. Приходить такий момент, коли в меркнучій армії щось до такої міри розслабне, так вихворіє, стане безкровним і млявим, що їй Лишається один кінець — умерти. Внутрішній довгий, виснажливий процес виходить назовні і кінчається смертю. Такого приреченого на неминучу смерть, але все ще живого покійника являла собою в бугурусланські дні ще так недавно могутня, непереможна армія білого адмірала. Історія вже тоді поклала суворою рукою ганебну печать безславної смерті на її низький, злочинний лоб.

А Червона Армія, така пружна і стисла, так помітно оновлена свіжими струмками фабрик і заводів, професійних спілок, партійних осередків, — вона була в ті дні подібна до світового богатиря, який прокинувся і все візьме, всіх переможе, перед яким згине чорна сила.

Цим настроєм була сповнена і Чапаєвська дивізія, з цим настроєм сизовська бригада била ворога під Руським і Татарським Кондизами.

У штаб бригади приїхав Фрунзе, ознайомився швидко з обстановкою, розпитав про успішні останні бої Сизова і тут же, в хатинці", написав подячний наказ.

Це ще вище піднесло переможний дух бійців, а сам Сизов, підбадьорений похвалою, поклявся новими успіхами, новими перемогами.

— Ну, коли так, — сказав Чапаєв, — клятву марно не давай. Бачиш оці гори? — І він з вікна показав Сизову кудись невиразно вперед, не називаючи ні місця, ні річок, ні селищ. — Бери їх, і от тобі моє слово честі: подарую свою срібну шаблю!

— Гаразд! — засміявся Сизов.

А днів за три після цих урочистих обіцянок вони мало не пострілялися. Федір Кличков, сильно застуджений, лежав тоді в ліжку і замість себе з Чапаєвим відпускав їздити по фронту помічника свого Крайнюкова. І от на третьому ж виїзді сталася ця сама історія, але хворому Кличкову про неї нічого не розповідали — до нього долітали лише якісь глухі чутки. Чапаев теж мовчав і похмуро ухилявся від розмови, коли звертали до цієї теми. Зате Сизов розповів усе охоче й докладно, коли Федір, одужавши, приїхав до нього в штаб.

— Помилка, товаришу Кличков, суща помилка, — розповідав він Федорові.— Обидва ми трохи не доглянули за собою… дурниця… словом, і розповідати про це не варто було б, та гаразд, сам люблю ці дурниці згадувати… Адже він який — огонь! Що з нього візьмеш? Запалить та, того й жди, сам згорить… Доглядати треба, а тебе не було в той час… Ця мила людина, заступник, сміється, а в суперечку з ним не заходить, ну, і не кожного він слухає, Чапаев. Всьому так бути, значить, і треба було, щоб. ми покуражилися, — тільки біди від цього аж ніякої!.. Як зараз пам'ятаю — стомився я, аж ноги крутить!.. Несила терпіти… Дай, думаю, засну, може, пройде… Як гепнувся — от був і нема! Васька — хлопчисько, — ну, віртовий у мене, пам'ятаєш, шахраюватий такий, — хатинку в татарина розшукав: мала, брудна, та й нема нічого, одна лавка біля стіни. Ткнувся я на лавку — сплю непробудним. А перед сном я Васькові наказав: «Ти, — кажу, — шельмо, щоб курка на ранок була готова. Зрозумів?» — «Зрозумів», — каже. І чортзна-що мені тоді й снилося… Нібито самого Колчака замість курки виделкою колупаю. Я його колупну, а він нахилиться… я його колупну, а він припаде та ще, собака, поверне голову і сміється… Така мене лють узяла — як трісну його виделкою по макітрі, а шабля пополам, наче, виходить, і ударив я шаблею, а не виделкою. Схопив уламок, штрикаю, штрикаю йому в голову, а замість голови — телеграфний стовп, і одна по одній, як галченята, на юзі буковки вискакують. Я розумію, що це мені наказ дає Чапаев, а з наказом я не згоден був. Розбий, каже, а переслідувати буде інша бригада! Іди ти, думаю, сам знаєш куди: повинен я буду за кров помститися чи ні? Хто мені за сто чоловік заплатить, яких я на горі поклав? Кургін, кричу, наказ пиши… У Кургіна завжди папір в руці і олівець за вухом. Летить щодуху. Я й озирнутися не встиг, а він уже заголовок нашкрябав. Скажи, говорю, в наказі: як тільки зіб'ють ворога, — бити його треба і гнати п'ятнадцять верст! Зрозумів? Як же, каже, зрозумів. Вони з Ваською все розуміли у мене з голосу та вже й варті були один одного. Знаю, що дістанеться мені від Чапаева, а що ти робитимеш, коли він таку діру пробив? Я викликав його до проводу, пояснити все хотів, поговорити, а. цей негідник Плешков — адже він начальником штабу в дивізії був — навіть і не покликав Чапаева: наказ, каже, дано, і розмов бути ні про що не може… Що ж тоді, думаю: не може — то й не може, а в мене своя голова на плечах. Наказ Курга змайстрував, я його підписав — заграла музика… Тільки знаю, що добре не буде, — не любить Чапаєв, коли в нього накази переробляються. Спав я, спав, бачив усякі сни та як схоплюся раптом на лавці… Бачиш, ще й сонце майже не зійшло, розвидняється… А Чапаєв уже тут як тут — не втерпів, цілу ніч скакав:

— Ти що, — каже, — сволота?

— Я не сволота, товаришу Чапаєв, — кажу, — ви це обережніше…

Він за револьвер. «Застрелю!»—верещить. Та тільки до кобури, а я свій уже вийняв і доповідаю: у мене куля дослана — давай стукнемось…

— Геть з комбригів! — кричить. — Я тебе зараз же з посади зніму… Пиши рапорт — Михайлов буде заступати. Михайлова замість тебе, а сам геть, геть! Це що за командир! Я кажу — стій, а вони бігти п'ятнадцять верст. Це що, що це таке, га? Це командир бригади, га?

Уже "так хрестив, так хрестив, а револьвера, одначе, не вийняв, та й я свій сховав… Говорити тут нема чого. Курга, кричу, наказ пиши!.. Та й написав усе як слід.

— Чотирьох гінців негайно…

Підскакали.

— От пакети Михайлову, шкварте, та швидко мені!

Тільки й бачили, полетіли… Сидимо — мовчимо… Буря минула, слова всі були сказані. Я на лавці сиджу, а Чапаеву сісти ніде — стоїть біля стінки… Очі сині, люті стали, так і блискають. Нічого, мовляв, прохолонеш, голубе, притихнеш… а в цей момент, бач, Васька голову в двері висунув і пищить:

— Так що курка зовсім готова…

Лаятись — лаятися, а запросити треба.

— Товаришу Чапаєв, будь ласка, — кажу, — курку їсти в садок. — Там садочок був такий невеличкий.

— Гаразд, — каже.

Хоч, чую, голос і непривітний, а вже злоби й нема. За-, сміявся б, може, та соромно…

Вийшли в садочок, посідали, мовчимо.

— Сизов, — каже, — спини гінців.

— Не можна їх, товаришу Чапаев, спинити, — відповідаю. — Як же їх спиниш, коли полетіли?

— А вирядити кращих, — кричить і знову збагровів.

— Нема кращих — вони найкращі…

— А ти ще кращих, щонайкращих пошли! Не розумієш, чи що, про що я кажу?

Як же не розуміти — усе зрозуміло. А сам собі мовчу: дай, мовляв, ущипну його, бо чого ж сволотою лається?

— Чого, — кажу, — сволотою лаєшся? Я своє самолюбство маю. Винен, то суди, в трибунал віддай, розстріляють нехай, а лаятися сволотою не смій…

— Я зопалу, — каже, — а ти не все… теє…

Ну, ще посідали — тепер шестеро.

Як рвонули — мов птахи! За'годину всі повернулись — тих пострілами спинили…

Тут же всі накази ці дерти, рвати — кинули…

— Не чіпай, — каже, — свого наказу, хай женуть, накази скасовувати не треба… А я й сам зміню, що треба…

Оце й кінець, більше нема нічого. Як з'їли курку, — жодного слова поганого один одному не сказали… У нас, товаришу Кличков, і все так, — закінчив Сизов. — Галасуємо-галасуємо, а тоді чай сядемо пити та розмови розводити…

— Ну, й усе? — спитав, усміхнувшись, Федір.

— А що ж іще? — вискалився Сизов. — Тільки по дорозі назад, коли я діло все зробив, — і гори забрав, і в полон нагнав отих, що в* дивізію цими днями переправив, — їде знову..

— Здоров, — каже, — Сизов! — А сам сміється, веселий…

— Здрастуй, — кажу, — Чапаев. Як твоє здоров'я?

Нічого не відповів, підступив до мене, обняв, поцілував

тричі. ч

— На от, бери, — каже, — завоював ти її у мене.

Зняв срібну шаблю, перекинув мені На плече, стоїть і мовчить. А мені його, голого, аж жаль стало, — чорну дістав свою: на, мовляв, і мене пам'ятай!

Адже коли вже пообіцяє — слова додержить, ти сам його знаєш…

На цьому розмова урвалася, — Сизова покликали до телефону, чогось просили з полку. Та Федір і сам не відновлював розмови, видно, все було сказане, що сталося тоді. Нічого серйозного. Нічого особливого. А тим часом під гарячу руку

могли натворити купу всяких ускладнень. Нянька тут потрібна була постійна і невсипущо пильна: як тільки вона одвернулась, — вже так і знай, переламають ноги собі й іншим!

З боєм ввійшов у Трифоновку і на. відпочинок розмістився 220-й полк. Коли червоноармійці зайшли до крайньої хати, їх вразила там безліч кривавих плям на підлозі. Зацікавились, почали розпитувати хазяїна, — той мовчить, затявся, нічого не розповідає. Тоді йому пообіцяли під слово честі цілковиту безкарність, самі ж червоноармійці взялися і просити «в разі чого» свого командира й комісара, аби тільки розповів по щирості, як і що тут було. Селянин, нічого не кажучи, повів їх у повітку і там на купі гною, трохи розкидавши зверху, показав на щось закривавлене, безформне, брудно- багрове: «Ось!» Бійці перезирнулися здивовано, підійшли ближче і в цій безформній, залитій кров'ю масі впізнали людські тіла. Зараз же багнетами, ножами, руками розкидали гній і витягли два теплих трупи: червоноармійці.

Раптом один з трупів поворухнув рукою — хлопці здригнулися, інстинктивно подалися назад, кинули його знову на гній… і побачили, як за рукою зігнулася нога, розігнулася, зігнулася знову… Задрижала повіка, трохи розплющилось око з-під чорних налитих мішків, але мертвотний, олов'яний блиск свідчив про те, що мислі вже не було… Вість про страшну знахідку облетіла весь полк. Бійці збіглися дивитися, але ніхто не знав, у чому річ, всі губилися в здогадах і припущеннях. Селянинові вчинили допит. Він не опирався, розповів усе, як було.

Двоє червоноармійців, кашовари Інтернаціонального полку, помилково попали сюди кілька годин тому, прийнявши Трифоновку, захоплену білими, за якесь інше село, де були свої. Під'їхали вони до хати, питаються, де тут розшукати господарську частину. З хати повискакували козаки, з криком накинулися на сторопілих кашоварів, стягли на землю і зараз же погнали в хату. Спершу допитували: куди вони і звідки, питали, де й які стоять частини, скільки в кожній частині народу. Обіцяли червоноармійцям цілковите помилування, коли ті говоритимуть правду. Так чи ні, але кашовари щось їм говорили. Козаки слухали, записували, розпитували далі. Все це тривало хвилин десять.

— Більше нічого не знаєте? — спитав один з козаків.

— Нічого, — відповіли полонені.

— А що це у вас отут на шапці, зірка? Радянська влада сидить? Бач, поначіпляли…

Червоноармійці стояли мовчки, мабуть, почували щось недобре. Серед присутніх настрій швидко змінився. Поки допитували — не глумилися, а тепер, як дійшли до зірки, і лаятись почали, і загрожувати, одного ткнули в бік.

— Кашу варив?

— Варив, — тихо відповів кашовар.

— Більшовиків годував?

— Усіх годував, — ще тихше відповів той.

— Усіх?! — схопився козак… — Знаємо, як усіх ви годували, падлюки! Все зруйнували, скрізь напаскудили…

Він вилаявся гидко, розмахнувся і вдарив червоноармій- ця по обличчю. Линула з носа кров… Тільки того й чекали, як сигналу: удар по обличчю розв'язав усім руки, кров миттю викликала дику, шалену, кровожерливу лють. Схопившись з місця, козаки почали бити червоноармійців чим попало, збили з ніг, топтали, плювали…

Нарешті, один негідник вигадав диявольську кару. Нещасних підняли з підлоги, посадили на стільці, прив'язали мотузками і почали вирізати біля шиї шматок за шматком смужки кривавого тіла. Виріжуть — посиплють сіллю, виріжуть — і посиплють… Від нестерпного болю страшенно кричали збожеволілі червоноармійці, але крики їхні тільки розпалювали осатанілих звірів. Так мучили кілька хвилин: різали і солили. Потім хтось ткнув у груди багнетом, за ним другий… Але їх спинили: можеш заколоти на смерть, мало помучився!.. Одного все-таки закололи. Другий ледве дихав — оце він тепер конав перед полком…

Коли з Трифоновки кілька годин тому почали білі спішно тікати, двох закатованих кашоварів відтягли і сховали в купі гною.

І вся історія…

Мовчки й похмуро вислухав полк цю жахливу повість. Закатованих поклали на видноті і, зробивши все необхідне, зібралися ховати, віддаючи останню шану.

В ці хвилини приїхали Федір з Чапаєвим. Вони, як тільки дізналися про подію, зібрали бійців і в коротких словах роз'яснили їм усю безглуздість подібної жорстокості, попереджаючи, щоб щодо полонених не було суворої помсти.

Але великий був гнів червоноармійців, обуренню не було краю. Закатованих опустили в землю, дали три залпи, розійшлися… В ранковому бою жодного з полонених не довели до штабу полку. Ніякі промови, ніякі запевнення не стримають у бою від помсти: за кров там платять тільки кров'ю!..

Навіть і на собі Федір відчув далекий, але безсумнівний вплив цієї історії: він другого дня підписав перший смертний вирок білому офіцерові. Про випадок цей, мабуть, варто розказати.

Вийшло це так.

Приїхали в Руеький Кондиз до Сизова. Він у ранковій атаці захопив сьогодні чоловік вісімдесят полонених. Варти коло них майже ніякої. „

— Будьте певні, не втечуть, дрючком їх не заженеш тепер до Колчака! Раді-радісінькі, що в полон потрапили!

— Що, Сизов, знову? — спитав Федір, мотнувши головою в бік полонених.

— Так точно, — усміхнувся той. — Я їх хотів був трохи багнетом помацати, а вони — вай-вай-вай, у полон, кажуть, хочемо, не чіпай, христа ради. Ну, і загнали.

— А офіцери?

— І офіцери були… Та не схотіли в полон іти, кажуть, невесело в нас…

Сизов значливо глянув на Федора, і той більше не розпитував.

— А може, і ще є?

і Може, та мовчать щось.

— А солдати хіба не виказують?

— Бачте, — пояснив Сизов, — солдати тут у них переплуталися з різних частин, не знають один одного, поповнення якісь приспіли…

— Ану лиш, — звернувся Федір, — спробуймо разом… Тільки наперед я хочу з полоненими поговорити — так, про всячину, про все потроху.

Коли Федір почав говорити, багато хто слухав не тільки з увагою й інтересом — мало того, слухали просто з недовір'ям, з подивом, що відбивався у виразі облич, у розгублено застиглих поглядах. Було ясно: багато дечого чують вони оце вперше, зовсім того й не знали, не припускали того, про що тепер оповідав їм Кличков.

— От я вам тепер усе пояснив, — закінчував Федір. — Без перебільшення, без обману, начисто виклав усю нашу правду, а далі розбирайтеся самі, як знаєте… що вам дороге і близьке: чи те, що бачили і чогр не бачили ви в Колчака, чи те, про що я вам тепер говорив. Але знайте, що нам. потрібні лише сміливі, справжні і свідомі оборонці Радянської влади, тільки такі, на яких можна було б завжди покластися. Подумайте. І як хто надумає боротися разом з нами — заявляй: ми ніколи не відштовхуємо таких, як ви, що обманом попали до Колчака…

Він скінчив. Посипались запитання і політичні, і військові, і щодо вступу в Червону Армію… До речі, з них бійцями вступило більше як половина, і потім Сизову ніколи не доводилось каятися, що влив їх у свої славні полки.

Вишукували в дві шеренги. Кличков обходив, оглядав, як одягнені і взуті, ставив окремі запитання. Деякі обличчя спиняли на собі увагу, видно було, що це не робітники, не прості селянські хлопці; їх одводили вбік і потім у штабі додатково й докладно встановлювали, хто вони такі. Один особливо викликав сумнів… Дивиться нахабно, зухвало, стоїть і злорадно посміхається всій процедурі огляду й опиту, ніби хоче сказати: «Ех ви, сірі чорти, не вам нас опитувати!»

Одягнений він був наполовину як простий солдат, але й тут виникло підозріння: штани і чоботи чудові, а сорочка погана, подерта, з усього видно — з чужого плеча; на його* випещене гладке тіло вона ледве налазила, а комір і зовсім не сходився на здоровенній яскраво-червоній шиї, що скидалася на свиняче стегно. На голові звичайний солдатський кашкет — знову видно, що чужий; не пристав до лиця, та зовсім його і носити не може. Не почувається в ньому простий солдат.

Федір спочатку пройшов мимо, не сказавши ні слова, а йдучи назад, спинився і в упор, несподівано спитав:

— Адже ви — офіцер, так?

— Я не… ні, я рядовий, — заспішив і збентежився той. — А чому ви так думаєте?

— Та так, я знаю вас, — схитрував Кличков.

— Мене знаєте? Звідки? — здивувався той.

— Знаю, — пустив собі під носа Федір. — Але от що: нам тут спогадами не займатися. Я вас ще раз питаю: офіцер ви чи ні?

— Ще раз відповідаю, — випростався той і задер високо голову, — я не офіцер…

— Ну, гаразд, нарікайте на себе…

Федір вивів його вперед, разом з ним вивів ще кілька чоловік і з усією групою пішов уздовж рядів, але перед тим звернувся до колчаківських солдатів з короткою і палкою промовою, розповівши, яку роль відіграє біле офіцерство в бо- ротьбі трудящих проти своїх ворогів і як це біле офіцерство треба знищувати, раз воно одверто йде проти Радянської влади.

Пішов уздовж рядів, показуючи групу, питав — чи не впізнає хто в цих особах офіцерів. Вгодованого пана пізнало відразу кілька чоловік, коли з нього зняли кашкет.

— Як же, знаємо, офіцер безпремінно…

І вони назвали частину, якою він командував.

— Тільки його й бачили два дні,— а як же не впізнати… Він комір допіру підняв, а кашкет, значить, опустив, — і не вгледиш. А тепер — як же його не впізнати? Він і єсть…

Солдати «впізнавали» з явним задоволенням. Усього того разу впізнали кількох чоловік, але з офіцерів був тільки цей один, а то все чиновники, службовці різні, адміністрація…

— Ну, що ж? — обернувся тепер до нього Федір.

Той дивився в землю і вперто мовчав.

— Правду солдати кажуть? — ще раз спитав Федір.

— Так, правду. Ну, й що з того? — І він, певно, зрозумівши серйозність становища, вирішив поводитися з тим же зарозумілим нахабством, як і на першому допиті, коли обманював.

— То я ж вас питав… і попереджав…

— А я не хотів, — відрубав офіцер.

Федір подумав був зараз же одіслати його разом з групою чиновників у штаб, але згадав, що ще не робили трусу.

— Ану лишень розпорядіться обшукати, — звернувся він до Сизова, що стояв тут же і мовчав.

— Та чого ж розпоряджатись, — зірвався той, — я сам… — І він почав мацати по кишенях. Витяг різні дрібниці.

— Більше нічого нема?

— Нічого.

— А може, ще що? — спитав Сизов.

— Сказав — значить нема, — грубо увірвав офіцер.

Цей його зарозумілий, презирливий і зухвалий тон дратував неймовірно. Сизов витяг якогось листа, розгорнув, передав Федорові, і той дізнався з нього, що офіцер — колишній семінарист, попівський син і більше як рік бореться проти Радянської влади. Лист, видимо, від нареченої. Пише вона з ближнього міста, звідки недавно вигнали білих. «Відступають білі ненадовго… — говорилося там, — терпи… від червоних нам життя немає ніякого… Хай тебе береже господь, та й сам бережи себе, щоб помстйтися на більшовиках…»

Кров ударила Федорові в голову.

— Годі! Ведіть! — скрикнув він.

— Розстріляти? — в упор і з якоюсь моторошною простотою спитав його Сизов.

— Так, так, ведіть…

Офіцера повели. Через дві хвилини розітнувся залп — його розстріляли.

Іншим разом Федір вчинив би, мабуть, інакше, а тут не виходили з пам'яті два трупи замучених червоноармійців з

вирізаними шматками м'яса, з просоленими глибокими ранами…

Потім — ця впертість, нахабно задерикуватий офіцерський тон і, нарешті, лист нареченої, що малював з безсумнівною точністю і обличчя офіцера-нареченого…

Кличков був неспокійний, цілий день настроєний тривожно й похмуро, не усміхався, не жартував, говорив мало і неохоче, старався весь час лишитися сам… Але тільки перший день, а на ранок — наче нічого й не було. Та й дивно було б на фронті довго мучитися цими переживаннями, коли день у день, кожну годину бачиш разючі, жахливі картини, де не один, а десятки, сотні, тисячі стають жертвами…

Криваві сліди війни: пошматовані трупи, понівечені тіла, спалені села, жителі, викинуті й умираючі з голоду, — ці криваві сліди, якими і до яких знову і знову йде армія, не дадуть вони довго мучитися тільки однією з тисячі жахливих картин війни! Вони заслоняють її іншими. Так було і з Федором: він уже на ранок згадував спокійно, що вчора тільки вперше наказав розстріляти людину…

— Тобі дивно! — сміявся Чапаев. — А побув би ти з нами в 1918 році… Як же ти там без розстрілу будеш? Захопив офіцерів у полон, а стерегти їх нікому, кожен боєць на обліку — в атаку треба, а не на конвой. Всю пачку так і порішиш… Та все одно, — вони нас милували, чи що? Еге, батечку?

— А перший свій вирок, Чапаев, пам'ятаєш?

— Ну, може і не найперший, а знаю, що важко було… Тут завжди важко починати, а потім звикаєш…

— До чого? Убивати?

— Еге, — просто відповів Чапаев, — убивати. От, приміром, приїде кавалерист із школи там якоїсь. Він тобі і так і сяк рубає… Ну, повітря ловко рубає, падлюка, дуже ловко, а як людину розітнути треба — де і вся вченість поділася: разок, другий — сама. каша… А потім — нічого. Завжди вперше не теє…

Говорив Федір і з іншими загартованими, старими бійцями. В один голос запевняли його, що хоч би яким там способом — чи заколоти, чи зарубати, чи наказ дати про розстріл, або розстріляти самому — з будь-якими нервами, з будь-яким серцем уперше боязко почуває себе людина, ніяково і покаянно, зате потім, а надто на війні, де весь час пахне кров'ю, чутливість у цьому напрямі притуплюється, і знищення ворога — в будь-якій формі — має характер майже механічний.

— Стьопкін-от, вістовий у мене, — звернувся Сизов до Федора, — він же теж розстріляний, я сам і наказ дав про нього.

— Тобто як розстріляний? — здивувався Федір.

— Так-от…

І Сизов розповів, як на Уральському фронті того й справді мало не розстріляли.

— Він на кулеметі сидів, — розповідав Сизов. — Та й хлопець, як усі, з довір'ям був. А в станиці якійсь ведуть, дивлюсь, молодичку, мовляв, зґвалтував. Стривай-но, хлопці, чи правда, ану, давайте молодицю сюди на допит, а ти, Стьоп- кін, лишайся, разом допитувати буду. Сидить Стьопкін, мовчить. Спитаю — тільки головою мотає та мимрить щось не до ладу. А нарешті — якраз перед тим, як сама молодиця прийшла: «Правда, — каже, — було…» Тут і молодиця на поріг. Губа в нього не з лопуцька — вибрав козачку соковиту, років на двадцять п'ять. Комісар тут і всі зібралися. Нічого, мовляв, зробити не можна, розстріляти доведеться Стьопкіна, щоб і іншим не кортіло… Тут Армія Червона йде, визволяти йде, а молодичок ґвалтує; за це — хоч-не-хоч, а кінець один… Та й були випадки, своїх рішали, чим же Стьопкін щасливіший? Помилувати, то що ж, думаємо ми, буде: шквар, значить, хлопці, а карати не будемо? Як подумаю — ясна річ, а як подивлюся на Стьопкіна — шкода мені його, і хлопець він золотий на походах… Комісар уже-наказав там, у команді. Приходять.

— Кого тут брати?

— А почекайте, допит чинимо, — кажу. — Ґвалтував, Стьопкін, признавайся?..

— Та хіба, — каже, — я не признаюся?

— Нащо ти це зробив? — кричу йому.

>— А я, — каже, — хіба знаю, не пам'ятаю…

<— Та чи знаєш ти, Стьопкін, що тебе чекає за таке діло?

— Не знаю, товаришу командир…

— Тебе ж розстріляти доведеться, дурна голова, — роз-стрі- ляти!..

І він тихо у відповідь:

— Воля ваша, — каже, — товаришу командир, якщо так — воно, значить, уже так і єсть…

— Не можна не розстріляти тебе, Стьопкін, — запевняю я його. — Ти мусиш сам зрозуміти, що вся станиця хуліганами звати нас буде… І за діло… Бо яка ж ми Червона Армія, коли на молодичок кидаємось?

Стоїть мовчить, тільки голову ще нижче похилив.

— Як тебе простити, то й кожного треба простити. Чи так? — питаю.

<— Виходить, що так.

— Зрозумів усе? — кажу.

— Так точно, зрозумів…

— Ех ти, Стьопкін, чортове опудало! — розсердився я. — І нащо тобі молодичка ця здалася? Сидів би на тачанці, і лиха б ніякого не було… А от — ось маєш!

Чухає потилицю, мовчить. А я до молодички: як він, мовляв, тебе? Жвава молодичка, балакуча.

— Чого — як? Зцапав, та й усе… Я верещу, я йому в морду його погану плюю, а він — он чорт який… подужаєш його?

— Значить?

— Отак-то і значить… — каже.

" — Ми його покарати хочемо, — кажу.

— Так його й треба, падлюку, — зацокотіла козачка. — Бач, морду виставив негодящу… Розпіканку йому дати, щоб знав…

— Та ні, не розпіканку, ми його роз-стрі-ляти хочемо…

Молодиця так і присіла, роззявивши рота, вирячила очі,

розвела руками…

— Так, так, розстріляти хочемо! — повторюю їй.

— Ну, як же це? — сплеснула руками козачка. — Боже ти мій, господи, та хіба ж можна людину губити?.. Ну, що це, господи! — сполошилась, крутиться коло стола, голосить…

—* Сама скаржилась, пізно тепер, — кажу.

А вона:

— Чого ж скаржилася, — каже, — хіба я скаржилася?.. Я тільки кажу, що побіг він за мною… Доганяти став, та не догнав…

— Так, значить…

— Отож і значить, що не догнав. А що він, поганець, зробити хотів — то звідки, — каже, — я знаю, що він хотів… в голову ж я йому не лазила…

Я їй дивлюся в обличчя, бачу, що бреше, а не спиняю, хай бреше: може, й справді Стьопкін живий лишиться… А щоб тільки вона не дзвонила, сорому не гнала на нас. А що в них там" вийшло — то плювати мені на те. Вона й сама, може, охоча була… Думаю, коли голосить та просить, — на всю станицю говоритиме, що збрехала, скривдити хотіла Стьопкіна… Я й підсолодив:

— Годі,— кажу, — годі, молодичко… Тут усе діло ясне, і треба вести…

— Куди його вести? — заверещала молодичка. — Я вам не дам його нікуди — от що…

Та як кинеться до нього, — обхопила, вчепилася, плаче, а сама лається та кляне, з місця не йде, тремтить, як лист на вітрі.

— Могла б ти його врятувати, та й не захочеш сама… Он чоловіка нема в тебе два роки, а дивись — яблуко яблуком. Якби ти от заміж за нього — ну, так-сяк, а то… ні…

— Чого його заміж? Не хочу я заміж!

— А не хочеш, — кажу, — тоді ми повинні будемо робити своє діло. — І встаю з стільця, ніби йти зібрався.

— Та він і вінчатись не буде! — крикнула мені крізь сльози козачка. — Він, мабуть, і бога не знає.— А сама не пускає Стьопкіна, обхопила кругом.

А він, як теля, стоїть, мовчить, не ворушиться, наче й не про нього мовиться.

— Там як хочете, — відповідаю, — мені тільки, щоб одразу все сказати: миритесь чи не миритесь?..

Вона розвела руками, відпустила свого нареченого, та так уся пика розповзлася до вух, усміхається…

— Чого ж, — каже, — нам лаятися?..

І він, чорт, сміється: зрозумів, у чому річ, куди ми його обернули.

Щоб нічого там не було, ми їх обох геть з хати — молодим, мовляв, робити тут нічого. Всі стоять коло стола, сміються навздогін, різні поради посилають. Вийшло, що Стьопкін і нажив у цей вечір. А я його вранці кличу, кажу:

— От що, Стьопкін: дурником "ми тебе оженили, а завтра в похід. Молодичку з собою не тягай, коли що там у вас і справді вийшло… А тобі, щоб гріх загладити, я завдання даю: заслужити нагороду… Як тільки бій буде — нагороду заслужи, а то не прощу ніколи і за падлюку вважатиму…

— Слухаю, — каже, — заслужу…

— Ну, і заслужив? — спитав Федір.

— А то як же: портсигар срібний… Махорку в ньому носить… Таке діло зробив, що відразу нам чоловік двісті в полон попало — від його кулемета… І самому ногу перебило, його тоді й здали в нестройову… До мене потрапив, байдикує…

— Аз козачкою він як?

— Та чого з козачкою, — усміхнувся Сизов. — Вечір у неї тоді просидів, коржиків вона йому в похід напекла, чаєм напувала…

— А весілля… — засміявся Федір.

— Та ні,— махнув рукою Сизов. — У них і гадки не було, яке там весілля! Вона себе за благодійницю вважає, все йому сидить розповідає, як від смерті врятувала, а він їсть та п'є за чотирьох, помовчує або так собі, дурниці верзе божественні… Ранком виступати було, саме й підскочив на той час…

Розмова звернула на тему про статевий голод, про неминучість на фронті ґвалтувань. Наводили приклади, ділилися спогадами. Чапаева тема ця надзвичайно зацікавила, він усе ставив питання про те, чи може боєць без жінки пробути на фронті два-три роки… І сам зробив висновок, що «неодмінно мусить бути, а то який же він є солдат?»

Від Сизова — в бригаду Шмаріна. Якщо вже Сизов, заздрячи славі Чапаева, сам хотів зрівнятися з ним, то він мав на це багато прав — сам був справжнім і великим героєм. А от Шмарін — цей пнувся даремно. Метушні в нього було без кінця-краю, відпочинку він не знав, у русі був безперестанку, заклопотаний був повсякчас, навіть у сонного в нього заклопотаність ця відбивалася на обличчі. Шмарін — ой як любив розповідати небилиці про власні подвиги! І розповідав їх мало не при кожному побаченні. Правда, варіації, звичайно, мінялись, — там де-небудь промине або накине зайве поранення, контузію, атаку, — але загалом було в нього шість- сім твердо завчених подвигів, і розповідати їх було для Шмаріна високою насолодою. Коли розповідав, аж захлинався, захоплюючись бурхливим розвитком подій, милувався оборотами справи, тішився щойно вигаданими несподіванками. Під час оповідання він якось дивно смикав себе за густі чорні кучері, нахилявся до стола так низько, що носом торкався дощок, а двома пальцями — середнім і вказівним — для чогось гучно, міцно і в такт своїй мові бив по краю стола, і створювалось враження, ніби він не присутнім, а от цьому столу читає якусь повчальну проповідь, за щось дорікає, чогось учить.

Спочатку Шмаріна слухали, навіть вірили, а потім побачили, дізналися, що в розповідях вигаданого вчетверо більше, ніж правди, перестали слухати, перестали вірити. Не подумайте тільки, що він самими лише фантазіями промишляв, — ні, розповідав факти найдостеменніші, з життя, і біда не в тому була — в іншому: як тільки в якійсь операції проявить хто мужність або талановитість очевидну, то, значить, це Шмарін сам і зробив усе діло. А потім виявляється, що весь випадок на лівому фланзі був, поки він, Шмарін, на правому крутився. Виходить, талановитість командир батальйону виявив, а Шмарін полком командував, ну, щось там у цьому все роді… Любив чоловік приписувати собі чужі заслуги! Та й хоч кого Федір спостерігав з них — не лише Шмаріна: украсти чуже геройське діло, привласнити його і видати за своє вва-»

жалося в них справою найлегшою і цілком природною. До Шмаріна аби тільки приїхав — і почне! Наверзе, поїде — розпусти вуха, до ранку пробалакає, коли, звечора сяде. Його неодмінно «оточували», він неодмінно звідкись і кудись «прорвався», хоч усім відомо, що боїв у нього на ділянці за минулий, скажімо," день не було. У нього фланги завжди під «страшною загрозою», сусідні бригади йому ніколи не допомагають, навіть шкодять, і вже неодмінно «виїжджають» на його плечах, привласнюють собі перемоги його бригади, одержують подяки, похвали, навіть нагороди, а от він, Шма- рін, справжній герой, усіма забутий, його не помічають, не відзначають, вважають, мабуть, за маленьку людину, не знаючи, що він, Шмарін, і є героєм великих діл, украдених і привласнених іншими.

Коли друзі наші приїхали тепер до нього від Сизова і повідомили, що той цілу к^іу набрав полонених, Шмарін уважно вислухав і раптом швидким рухом приклав собі до невми- того жовтого обличчя велику п'ятірню і, наче замислившись, неуважно промовив:

— Так, так… Та куди там! Я так і знав, що їм дітися було нікуди…

— Кому нікуди? — спитав Чапаев.

— А отим, що Сизов забрав. Ви знаєте, товаришу Чапаев, що це за полонені? Я їм раніше набив — на правому в мене бій був — пам'ятаєте? Ні? В такому вигляді куди ж їм — тільки в поле і лишалося…

У Шмаріна була негарна риса: зменшувати заслуги інших, вменшувати навіть там, де йому нема від цього аж ніякої вигоди.

Побачивши, що Шмарін і тепер ладен оповідати про «вчорашні успіхи», Чапаев поставив йому найпотрібніше і найважливіше запитання, від якого відкрутитися і відмахнутися вже ніяк не можна:

— Що на фронті бригади?

Зайшли в штаб — кімнатку, таку прокурену — аж чорну, прокислу, смердючу, наче тут тільки й робили, що курили цигарки та чадили. У Шмаріна в штабі працювали хлопці тямущі, допомагали йому не за страх, а за совість. Метушливий базікало, небезпечний фантазер, Шмарін, проте, завдання дивізії завжди розв'язував непогано. Виконавець з нього був навіть зовсім непоганий, тільки-от у творці зовсім не годився, ініціативи не мав ніякої, сам творити нічого не вмів. Готового наказу ждав, не такий зрячий був, щоб побачити в усякій обстановці все головне і важливе.

У штабі публіка тямуща, повадки чапаєвські знає — розповіла все до дрібниць, мало що довелося додати самому Шма- ріну. Коли з'ясували обстановку, Чапаев одразу ж вирішив проїхати по полках бригади — вони вели наступ. Шмарін лишив заступника, зібрався і сам.

Почуті в штабі цифри нашого і ворожого війська, просте- жені по ка'ртах лінії річок і шляхів, зелені плями лісів, каштанові горбочки — все це жило в пам'яті Чапаева з дивовижною чіткістю. Він їхав і показував Шмаріну, що має бути за цим-от горбочком, які сили сховалися за ближнім лісом, де приблизно повинен бути брід… Він знав усе і уявляв усе ясно. Коли потрапляли на стрілку і дві-три дороги сходилися в одному пункті, Чапаев не довго думав, вибирав з них одну і їхав нею так само впевнено, немовби їхав знайомою вулицею яко- го-небудь маленького міста. Помилявся рідко, майже ніколи, хіба вже тільки на окружну яку попаде або в тупик упреться; зате й вибратися йому звідси — зовсім пусте діло: оглянеться, потупцює, щось зважить, згадає різні повороти, прикмети, які були по дорозі,— і гайда! Вночі розбирався важче, а вдень майже завжди безпомилково. Щодо вміння розбиратися в обстановці талант був у нього безперечний, і тут з ним звичайно ніхто не змагався: як Чапаев сказав, так тому і бути.

Під'їхали до першого полку. Він розкинувся у маленьких, щойно виритих окопах. Та й не окопи це, а якісь легенькі споруди, мов іграшкові, карткові домики: земля насипана ледве помітними горбочками, і в кожному з них устромлено соснову гіллячку, так що голову ховати й не добереш куди, — чи то під гіллячку, чи то за цей маленький горбочок, подібний до тих, що бувають у лісі над кротячими норами. Чи ворог і справді ці гіллячки за чагарник вважав, чи просто тривожити, викликати на бій не хотів, — мовчав, не стріляв, хоч і ховався зовсім недалеко за сиртом.

В окопи поповзом тягли харчі. Ляже на живіт, простягне руку з казанком або суповою мискою і повзе-повзе, як черв'як звивається, — на ліктях та навколішках аж від самісінької кухні. Бійці обідали, перепочивали. Після обіду — знову в наступ. Де в кого можна було помітити то книжку, то газету: певно, вже якась неймовірно стара — така вона брудна та засмальцьована. Ляже горілиць, голову гіллям прикриє, обличчя серйозне, спокійне, тримає книжку або газету перед носом і читає собі, та так усе по-звичайному і просто виходить, начебто в садку десь у себе на селі від липневої спеки заховався він у святковий день.

Чапаєв, Федір і Шмарін проходили позад цепу — по них не стріляли. Це одразу ж змусило Чапаева задуматися.

— А чи правда, що за горбком ворог, і хто це знає? Може, був та нема? — звернувся він до Шмаріна. — Ану перевірити!

В різних напрямках поповзла розвідка» Двоє вже добрались до горба, виповзли на хребет, трохи піднялися, вище… вище… вище… і підвелись на весь зріст. Повернулися, доповіли, що на схилі нема жодної душі,— мабуть, ворог відповз переліском, який зараз же і починався коло сирту.

Пішли вперед, вибралися на найвищу точку, в бінокль стали роздивлятися.

— Он бачите, — показав Чапаєв, — куди йде ліс? Звідти, по моєму, вони й хочуть обійти.

— Не обійдуть, — зауважив Шмарін. — Три дні жену, куди їм назад? Дай бог тільки п'яти змазати.

— От вони тобі на четвертий і змажуть, — серйозно відповів йому Чапаєв, не відриваючись від бінокля, поводячи ним на всі боки.

— Не повернуться, — запевняв легковажний Шмарін.

— А як повернуться? — гостро і незадоволеним тоном сказав Чапаєв. — А якщо там командир не дурний та зрозуміє, що й тікати йому навіть легше буде, коли з тилу тебе шугне?.. Поки зберешся — де він буде? Роззява! А ти думай, крути мозком. Гадаєш, що отак він тобі горошиною під ніс і бу: де котитися?

Шмарін мовчав, відповідати було нічого. Чапаєв указав йому, що треба зробити, щоб запобігти можливому обходові, сказав ПІмаріну, щоб до з'ясування становища лишався тут, а сам з Федором поїхав-до двох інших полків.

І до чого він підходив, до чого торкався — скрізь знаходив, як і що треба виправити, де в чому треба допомогти. Коли вже були на крайньому правому фланзі бригади, в третьому полку, Шмарін прислав гінця, повідомив, що обхідний рух ворога справді-таки виявлено, але сам ворог зрозумів, що виявлено його передчасно, і відступив у раніше взятому напрямі. Свою писульку Шмарін закінчив урочисто.

«Всю злісну спробу я прикінчив негайно, не втративши жодного солдата…»

Треба гадати, що тут і «прикінчувати» не було чого: хмари розвіялися самі собою.

Заночували тут-таки, в третьому полку. Штаб його розташувався в селі, кругом було виставлено застави. За околицею, в бік ворога, півколом на ніч окопався червоноармійський цеп. У хаті, де спинилися, — поганенький каганець, такий, що обличчя людські ледь можна бачити. Втомилися, говорити не хотілося, почали тулитися по кутках, розлягатися по лавах, шукати, де зручніше заснути; в півтемряві вовтузилися, як чорні привиди.

В цей час привели на допит хлопчика років чотирнадцяти. Допит чинили полкові, фдозріваючи, що шпигун. Спочатку питали: хто ти, звідки, куди пробирався, чого? Розповів хлопчисько, що батька у нього і матері нема, у ту війну десь загинули. Сам він — біженець-поляк, а числиться тепер у ♦третьому добровольчому червоному батальйоні». Такого ніхто не знав, і підозріння посилилися ще дужче.

— Як тебе звуть?

— Женя.

— А ти казав, що Альоша? — захотів його хтось збити.

— Не вигадуйте, будь ласка, — твердо і з якоюсь природною гідністю заявив хлопчик. — Я вам ніколи не казав, що мене Альошею звуть. Це ви вигадали самі.

— Гей, хлопче, балакучий дуже!..

— А чому мені не балакати?

— Не мели, діло розказуй. Від білих ішов? Ну, кажи, чого прикидатися. Скажеш — нічого не буде.

— Та нічого не скажу, бо нема нічого, — з тремтінням у голосі відбивався він від допитувачів, що напосідали на нього.

— Ну, ну, не бреши. Тут ніякого твого батальйону нема… Вигадав… Кажи краще, чого йшов, куди?

І отак усі заходилися його прощупувати. Хотілося дізнатись, хто його, куди і чого послав.

Загрожували всіляко, залякували, про розстріл згадали.

— Ну, що ж, розстрілюйте! — крізь сльози промовив Женя. — Тільки даремно це… Свій я… Помиляєтесь…

Федір вирішив втрутитися. Він досі лежав і слухав, чекав, чим скінчиться допит. Тепер йому — однаково, свій хлопчик чи не свій — захотілося врятувати його, залишити у себе, перевиховати, коли треба буде. Він сказав, щоб закінчили допит, і поклав зраділого Женю поруч себе на підлозі… (Федір потім справді-таки виробив із Жені чудового і свідомого хлопця: він працював по зв'язку в бригаді і в полку).

Знову все притихло в штабі. Чадив каганець, з кутків похропували, посвистували сплячі, жвакали за вікном завжди готові, засідлані коні. Перед тим як усі стали лягати, Шмарін, що на той час уже прискакав з полку, вирішив «оглянути», чи все гаразд, і вийшов з хати. Скільки минуло часу — ніхто не запам'ятав потім, але вже було перед світанком, коли Шмарін підбіг, засапавшись, і в розчинені двері гукнув голосно, скоромовкою:

— Швидше, швидше, во'рог^ наступає!!!

Всі одразу схопилися, за хвилину були на конях.

— Цепи вже на горі, сажнів двісті! — задихався Шмарін, ніяк не потрапляючи в стремено ногою. Баский кінь крутився дзигою, не давався. Шмарін з розмаху, щосили вдарив його по морді…

Вискочили за ворота. В хистких сутінках сновигали в усі боки людські постаті. Куди вони бігли — зрозуміти було важко: одного напряму не було, кидалися в усі боки. За ворітьми зразу ж поділились, не кажучи ні слова, балакати не було коли. Дехто кинувся по дорозі — навтіки, рятуватися… Чапаев хутко збагнув і помчав до резервного батальйону, що стояв неподалік. Шмарін, а з ним і Кличков поскакали назустріч наступаючим цепам, перед якими, як слід було гадати, відступали цепи червоноармійців. Кличков поскакав тепер із ІПмаріним, щоб спинити відступаючих і особистим прикладом піднести їх дух. Блискавкою мигнуло в пам'яті, як він в Уральську сперечався з Андрєєвим про цеп, оборону, участь у бою під час паніки, і миттю охопила горда, урочиста радість.

— Фальшива тривога… Помилка… На горі свої цепи!

— Відставити! — раптом загорлав "Шмарін.

Кого стосувалася ця команда, зрозуміти було неможливо, та й не було нікого навколо, крім окремих бійців, що сновигали в усі боки. Зараз же послали, щоб повернути Чапаева й усіх, що поскакали по дорозі. Кричали і пострілами їх спинили, — за десять хвилин усі знову були на місцях.

Цю метушню, крики і стрілянину чули в полку і дуже здивувалися, навіть гадали, що їх обійшли, що треба вживати негайних заходів. Бійці насторожились, заметушились, приготувались, збиралися посилати в усі сторони нову розвідку, аж поки їм донесли, що тривога була фальшива. Коли знову зібралися в хаті, хоч було ще дуже рано, спати не спали, посідали за стіл, почалася розмова. Когось лаяли, але кого саме — зрозуміти було неможливо. Шмаріна? Ні, він повинен був підняти всіх на ноги, коли помітив небезпеку, а перевірити її не було часу. Самі себе? Ні, самі себе теж визнавали невинними, бо який це дивак сидітиме в хаті, коли тут поруч наступає ворожий цеп?

Сполох визначили неминучим, на тому і втихомирились. Хоч винного і не знайшли, але всі наче соромилися, ніяко- еіли чогось: розмови були непевні, в очі один одному не дивились, перемовлялися короткими фразами, дивлячись через голови, мимо, у вікно, в чорну порожнечу…

— От тобі й до паніки недалеко, — сказав Шмарін, нахиляючись над столом, прикурюючи від каганця. — Розбери ти, спробуй, хто обдурив…

— А тобі хто сказав? — спитав його Чапаєв.

— Із штабу полку… Назустріч…

— Та хто ж?

— От і не пам'ятаю, не впізнав… Проскочив далі — цеп іде, видно дещо… Отож думаю…

— Не думаю — знати треба! — серйозно зауважив Чапаєв. — Знаєш, що у нас було одного разу? Не тепер — у німецьку, там, на Карпатах. Гори — не ці горби: коли заберешся, і не злізеш скоро… Лізли отак, лізли, а австріяк засів у кожній норі, за камінням заховався, де за кущем, у піску лежить — одне слово, у себе людина дома живе, його нема чого вчити, куди ховатися треба… Розтягнемось, як на базарі, а він у тил стукне та й забере весь обоз… Артилерія є — і її бере. Ми, значить, цього разу загнали все всередину, оточили з боків та так і йдемо. Коней не вистачало — то ми биків, а вночі зареве, чорт, продасть ні за що… Ти прикладом і не думай — ще гірше завиє… Поки хліб був, то шматок ткнеш — мовчить. А потім погано. Вночі якось перехід треба було робити… І розвідка як слід: «Нічого, — каже, — нема, можна». Зібрались, пішли, а обоз з биками посередині весь. Ночі ці в горах — хто був, той знає. Що ж казати, гірше й бути не може. Що тобі от сажа чорна, що ніч — однаковісінько… Ідемо, не гомонимо, тільки камінці котяться згори аж донизу… От як уночі йдеш — і чого тільки не привидиться! Під кущем наче лежать кругом та чекають. А на дереві теж сидить… Камінь великий, а тобі як людина ото в сутінках. Хай йому чорт, хоч який ти хоробрий, а знай здригаєшся. Страшно вночі, звідки що береться: стріляти не бачиш, бігти не знаєш куди, наче в кільце попав… Командувати? Та як же тут командувати, коли не бачиш нічого! Сідай уже і сиди, поки тобі по потилиці стукнуть. Інша річ, коли ти сам наскочив. Тут шуму наробив — та й ходу… А от у горах, та не знаєш нічого, спробуй-но! Ідемо ми, йдемо, бач, комусь спереду ворог ніби стрівся… Він його — хлоп, а звідти нема нічого. Він ще пальнув, а тут — як зчинилась, як зчинилась, сама себе і давай. Місце наше було вузьке — ключем ішли. Спереду палять та й ззаду теж. А потім як садонуть з гори, та й тікати, та й тікати, бо стали падати вбиті, а звідки вогонь — не видно… Наниз бігти, а тут обози, худоба ця, бики, та перелякали всіх — вони теж скоком пішли. І все помчало з гір… Як рвонув назад, так і зім'яв усе ззаду… А тут навернули — ні проїхати, ні пройти. Іншого ходу нема. Дітися нікуди, через верх кинулися. А ті, що нижче, з гори, гадали, лізе хто, та по них, по них… Біжать і стріляють. Тільки оглянуться догори, та по них… Скільки народу полягло — ай-ай! А все через що? Паніка оця сама і є… Хто тобі, що тобі сказав, що де побачив, — ти подивись, а не роззявляй рота, не горлай: рятуйте, мовляв, цепи йдуть!..

— Чого кричати, ніяк не можна, — підтримав Шмарін, начебто не розуміючи, що мова йде про нього самого. — Від крику все те і виходить.

— Отож-то «від крику»… — кудись убік кинув Чапаев, спантеличений таким маневром Шмаріна.

— Я думаю, — втрутився Федір, — є такі становища, що вже ніяк не спиниш паніку, ніяк… Хто хоч будь, що хоч роби — ну, ніяк… От у цьому хоча б випадку…

— Так, тут була загибель, — згодився Чапаев.

— Загибель… І самі собі цю загибель створили, — вів далі свою думку Кличков. — Боротися треба не з панікою, а проти паніки, запобігти їй треба. А що для цього треба? Та чорт його знає що: на кожен випадок своє особливе… В цьому випадку, що на Карпатах, по-моєму, треба було пускати вперед зовсім особливих солдатів, зовсім особливих… І-розвідку особливу, яка найменше піддається нічним страхіттям… Та налагодити постріли там, знаки різні, сигнали… І тільки за сигналами, а не як кому заманеться.

— Зовсім не в сигналах річ, — спинив його Чапаев. — Сигнали… Ну, що тобі сигнал допоможе, коли коні біжать з переляку, бики? їх не треба було пускати всередину… Вночі цього не можна… Та й самого походу було не можна.

— Ні, чого ж не можна? Дуже б можна, якби обставити…

— Ну і обставили! — засміявся Шмарін. — Чого ж краще, бач, що обставили…

Цей дивний сміх, ці не до речі сказані слова урвали розмову. Ні спати, ні сидіти охоти не було, та й не було потреби лишатися тут… Розвиднялося. Ще зовсім було холодно, по- нічному. Тихо. Заспокоїлося, заснуло село, стривожене в незвичайний час… Чапаев дожидався- біля ґанку, коли йому підведуть засідланого коня. Федір підсідлував сам. Через кілька хвилин вони їхали знайомою вчорашньою дорогою.

XII. ДАЛІ

Чапаєвська дивізія обходила Белебей з півночі, брати саме місто доручено було не їй. Але вже така пристрасть усіх командирів — тикатися в пункти якнайбільші і довести неодмінно свою активну участь в оволодінні цими пунктами.

В громадянську війну не завжди мали на меті знищення ворога як живої сили — частіше гналися за територією, а особливо за визначними, відомими містами. Прагнення це мало, проте, під собою не тільки воєнне значення. Воно мало значення і політичне: кожний великий центр, велике місто було водночас і політичним центром на більш-менш широку округу, і перебування його в руках у білих або червоних зовсім не однаково відбивалося на політичній бадьорості або млявості цієї самої округи. А оскільки політика в громадянську війну була основною пружиною діяння — кожен і прагнув якнайшвидше оволодіти центральними пунктами.

Белебей був не дуже-то значним центром, проте і він мав своє об'єднуюче значення. Правофлангова бригада Чапаєв- ської дивізії підійшла до міста якраз у момент рішучої сутички, взяла в цій сутичці участь і разом із сусідньою дивізією ввійшла до міста. Був галас, були протести, було багато суперечок про те, хто місто взяв фактично, хто ввійшов перший, хто виявив спритність, героїзм, талановитість і т. д. і т. д. — суперечкам таким нема кінця, коли дві військові частини одночасно займають один якийсь пункт. Сам Чапаев не сперечався — цей клопіт доручав він бригадному командирові Потапову, і той ретельно вправлявся в дипломатичному мистецтві.

Полки розташувалися на північ, на березі Усеню. Вижидали. Тут — червоні, за річкою — білі. Так кілька днів.

Відпочивали, збиралися з силами, готувалися до сутички. Чапаев лаявся, весь час лаявся і висловлював незадоволення, вважав злочинною цю стоянку на Усені.

— Що за відпочинок? — кричав він. — Який дурень на фронті відпочиває?! Та й кому цей відпочинок потрібен? Може, самим штабам він потрібен? — ущипливо казав Чапаев, натякаючи на можливу там зраду, на свідоме гальмування швидкого й переможного просування червоного війська. А посувалися справді не дуже-то швидко. Із зупинками, з пе- репочинками, підготовками та перегрупуваннями виходило в середньому щось верст по вісім-десять на добу; були охочі,

що займалися й цими обчисленнями, даючи Чапаеву цифри, які його розлючували.

— Я не втомився, не втомився! — гримів він, стукаючи кулаком по столу. — Коли попрошу, тоді й давай, а тепер — вперед треба… Ворог тікає, треба на плечах у нього сидіти, а не відпочивати над річкою…

— Ну, Василю Івановичу, — казали йому, — ти про одну свою дивізію говориш… Чудний ти чоловік… А інші ж? Треба їх вирівняти, змінити, підновити, — та хіба мало чого по фронту треба! Не можна ж одну свою дивізію «на мушку брати» і думати, що вона сама все діло зробить…

— А не зробить? — блиснув очима Чапаєв. — Яка це підмога мені з боків! Чи бачено, щоб хоч от стілечки допоміг хто… Аякже — допоможуть!.. Однією дивізією візьму Уфу, тільки не заважай, не лізь…

— Хто це — не лізь?

— Та ніхто не лізь. Я сам зроблю, — відповів він уже трохи зниженим тоном, начебто схаменувшись і зрозумівши, що сказав не до ладу.

Таких скандалів і скандальчиків було багато. До самої Уфи Чапаєв був незадоволений ходом операцій, незважаючи на те, що дивізія здобувала перемогу за перемогою. Йому все здавалося, що мало дають простору, що ініціативу його обкрадають, до голосу його не прислухаються, на думку його не зважають.

— Що вони там бачать — карту? — вигукував він у своє- му колі.— Та ми ж воюємо не на карті, а на землі… На землі ми воюємо, хай їм чорт! — дедалі більше входив в азарт Чапаєв. — Ми тут усе знаємо і все бачимо самі… Нам указувати нема чого, тільки підмогу давай!

— Знову ж не так, Василю Івановичу, — напоумляв його Кличков. — Координувати, об'єднувати треба всі дії.

— І об'єднуй, — перебиває Чапаєв, — хто тобі заважає об'єднувати? Не заважай, кажу. Коли з розгону треба бігти, а ми — дивись-но, свята які справляємо на Усені…

— Які свята?.. Кинь, будь ласка, — заперечував йому Федір. — Годі, наряжалися вже досить із своєю квапливістю… Досвід навчив, от що…

— Цебто сидіти? — обурювався Чапаєв. — Над річками? Коли в Колчака тільки п'яти блискають? Ну, воюйте вже, брат, так самі, а ми не звикли… Надумали дивізії переміняти, та хіба час? — бурчав він. — Та хіба соЛдат тебе просить, нарікає?.. У чорт!.. Кину все, знову загоном командуватиму…

Там вже як задумав, так і все твоє, а тут… — і Ьін спересердя плюнув.

— Ти зміною незадоволений! — все хотів його урезонити Кличков. — Чудний чоловік! Міркування, значить, є, не з пустою ж головою в такі дні надумали перетасовку… Може й справді натопталися, втомилися до краю?..

— А-а-а… — махнув він рукою. — Ніхто не втомився… Вчора мені назустріч червоноарміець… Один шкандибає в лісі, кульгає, дивлюся — забинтований весь, маленький, худий, — як оселедець. «Чого ти, куди?»—питаю. «А я, — каже, — назад у частину до себе». — «Ну, а кульгаєш ти чого?» — «Поранений». — «Чого не лікуєшся?» — «Ніколи, — каже, — товаришу, не час тепер відпочивати, воювати треба… Уб'ють, — каже, — ляжу в могилу, робити там нічого, от і полікуюсь…» А сам сміється. Як подивився я на нього… Ох ти, чорт, думаю, видно, молодець і є… Зняв годинника з руки, даю йому. «На, — кажу, — носи, пам'ятай Чапаева». А він одразу не впізнав, мабуть… Веселий зробився, не бере годинника, а тільки махає все рукою… Потім узяв… Я — в свій бік, а він стоїть, дивиться та дивиться, аж поки його бачити перестав… От вони, втомлені… З такими втомленими всім Колчакам морди понабиваю!..

— Авжеж, таких багато, — згоджується Федір, — може, більшість навіть, а все-таки і вони можуть втомлюватися…

Але Чапаева тут переконати було дуже важко. Навіть не допомогло посилання на Фрунзе, якого він поважав надзвичайно.

— Адже розпорядження без Фрунзе не проходять? Не самі ж тільки генерали їх підписують?

— А може, й самі? — якось загадково і тихо протестував Чапаев.

— Та як же це?

— А так… Наші вказівки Колчакові раніше відомі, ніж нам… Он як…

— Звідки це ти взяв? — дивувався Федір. — Ну, один-дру- гий наказ, може, й справді попав до Колчака, але не можна ж робити таких висновків, Василю Івановичу…

Але сперечатися — марна річ. Чапаев стояв на своєму: щодо штабів переконати його було неможливо, — не вірив їм до останньої хвилини життя… -

Рано-вранці квітучим лісом пробирались на Давлеканово… Виїздили на гори, їхали з гір, переїжджали чисті, джерельні річки, риссю проходили пахучими черемховими алеями. Дорога тиха, ясна, повна звуків, пройнята пахощами весняного ранку.

З цих лісів — по бригадах, по полках до червоноармійців, брудних, вошивих, змучених, напівголодних, напівроздягне- них… Що ближче до Уфи, то відчайдушніше опирається вороже військо. Затримується на всіх зручних місцях, особливо в горах, зосереджує ударні групки, ходить у контратаки… Обозів не дає — одводить їх заздалегідь поперед себе, охороняє великими загонами: мабуть, постачати Червоної Армії не хоче!

З кожним днем просуватися було важче і важче. Викривалося масове шпигунство: на Колчака працювала свої розвідники, працювали куркулі-селяни, працювали нерідко татари, яких багато обдурено було оповіданнями, ніби йдуть більшовики тільки для того, щоб відняти в них аллаха і порозбивати мечеті… Були випадки, коли в татарському селищі під час вступу червоного полку відкривали по ньому з вікон огонь. Стріляли жителі-татари, і не якісь там багатії, а справжня голота. Ловили… Що робили? По-різному робили… Декого розстрілювали на місці — війна церемоній не любить. А декого віддавали «на розмову» своїм же червоним бійцям- татарам. Ті в короткий строк пояснювали своєму одноплемінному, за що борються, і не рідкі були випадки, коли він сам після короткої розмови вступав добровольцем до Червоної Армії… Шпигунів ловили часто…

В Давлеканові червоноармійці сказали Федорові, що в полковому обозі везуть якусь дівчину, захоплену по дорозі: проситься, щоб підвезли ближче до Уфи, хоче ввійти туди з червоними військами, — в Уфі мати, сестри, родичі.

— Приведіть її до мене, — звелів Кличков.

Дівчину привели. Років дев'ятнадцять… Кульгає. Закінчила недавно гімназію. Вдягнена погано… Говорить багато про Уфу… Поривається швидше туди… Зовсім нічого підозрілого. Але він інстинктивно відчув недобре — без будь-яких приводів, без підстави, без найменших фактів.

Вирішив випробувати, думав: «Помилюся, чим рискую? Відпущу, і край!»

Говорив, говорив з нею про різні дрібниці і раптом руба:

— А ви давно поранені?

— Давно… Тобто чого ж… Ні… Звідки ви думаєте, що я поранена?

— А кульгаєте, — твердо сказав Федір і пильно подивився у вічі…

Поруч сидів товариш Тралін, начальник політвідділу армії, сидів і мовчки спостерігав картину оригінального допиту…

— Ну, так… — зам'ялась вона. — Нога… була… але вже давно… Зовсім давно…

Федір розумів, що питання треба ставити швидко і безперервно, оглушити її, не давати придумувати відповіді й викручуватися.

— Де поранені, коли?

— Папірця в штаб несла…

— Бій був близько?

— Близько…

— В розвідці в них працювали?

— Ні, не працювала, а друкаркою була.

— Брешете, брешете! — раптом крикнув він. — От що — мені все відомо. Зрозуміло? Все! Я вас знаю, наші розвідники мені про вас сказали. Дайте мені свою посвідку, зараз же… На цьому, на папірці,— знаєте?

— На якому? — боязко спитала вона.

— А от на тоненькому-тоненькому… Знаєте, як папіросний буває… Ну… ну-ну, давайте скоріш! Розвідники наші знають, як вам її писали. Та ну ж!..

Федір уп'явся очима і здивувався сам несподіваним наслідкам. Дівчина зовсім знітилася, коли почула про папірець… А відомо, що всім розвідникам дають посвідки на малесеньких клаптиках найтоншого паперу, і вони ховають ці посвідки в складках одежі, в щілинку каблука, затикають у вухо, — ну, куди тільки придумають.

Дівчина дістала мундштук, тричі його розгвинтила і витягла скрученого папірця, що приліпився по боках мундштукового ствола. Там значилося прізвище, ім'я, по батькові…

Успіх був надзвичайний…

їй учинили офіціальний допит: спочатку в себе, а пізніше — в армії. Допитував її товариш Фрунзе, що нагодився на той час. Дівчина розповіла багато цінного, заявила, між іншим, і те, що деякі червоні розвідники працюють одночасно і в розвідці білих. Дворушників скоро ліквідували. Багато дала матеріалу — дуже до справи придалася…

Таких випадків, тільки не таких серйозних та вдалих, було декілька… Між іншим, до однієї полковниці, запідозреної в шпигунстві і замкненої в лазні, посадовили під виглядом білого офіцера одного тямущого комуніста, і «дурна баба» розплескала йому чимало цінних новин.

Полки йшли на Чишму. Ясно було, такий важливий пункт дешево не віддадуть: тут сходяться під кутом дві залізничні вітки — Самаро-Златоустівська і Волго-Бугульмінська. Вже за десяток верст від станції починалися глибокі, рівні, добре обладнані окопи з чудовими бліндажами, з потайними ходами в долину, з обходами під гору. Були вирубані цілі гаї і на зрубах розчищені місця для кавалерійських засад, а поля, мов ліанами, були повиті колючим дротом… Нічого схожого не траплялося ні під Бугурусланом, ні коло Белебея; особливо окопів, так ретельно й грунтовно зроблених, не бачили вже давно. Було видно, що ворог готувався як слід.

На Чишму наступала бригада Сизова — разінці, домаш- кінці, пугачовці. Всі останні версти посувалися з безперервним, дедалі гарячішим боєм. Що ближче до Чишми, то запекліші сутички. Атаки відбивались, ворог сам не раз ходив у контратаку.

Але почувалася вже якась приреченість, навіть у найлютіших його атаках не було того, що дає перемогу, — певності у власних силах, прагнення розвинути досягнений успіх. Ворог немовби тільки відгризався, а сам і думати не думав стати переможцем.

Чи бачили ви, як по вулиці мчить стрімголов собаченя, і тут же, чіпляючись за хвіст, напосідає, гризе його інше, сильніше, певне своїх сил? Те, що втікає, і думати забуло про рішучу сутичку, — воно може тільки відгризнутися, часом укусити, і боляче навіть укусити, але це не сутичка: воно тікає, буде ганебно переможене. Враження саме отакого собаченяти, що відгризається, справляло колчаківське військо вже тут, під Чишмою. Ходили в контратаки, але все це робилося начебто лише для того, щоб дати відійти головним силам, відступити обозам. Начебто билися тільки ар'єргарди, заслони, які охороняли тих, що відступали десь спереду. На ділі було не так — билися великі, основні, головні сили. Але ініціативу вони втратили ще там, перед Бугурусланом, і от ніяк-ніяк не можуть повернути її назад. У колчаківській армії ширився і прискорювався згубний для неї розклад. Ніякі заходи боротьби: потурання, репресії, розправи — ніщо вже не могло спинити цього історично неминучого процесу. Крім загальних причин розкладу, які більш-менш швидко позначились на всіх білих арміях, тут, у Колчака, були ще й причини особливі, які дуже прискорювали самий процес. По-перше, Колчак мобілізацію населення проводив «не перебираючи», гнався більше «за кількістю, ніж за якістю», і, по-друге, намагаючись зцементувати і об'єднати це величезне намобілізоване військо купкою відданих йому кадрів, він неминуче мусив розв'язати цій купці руки щодо репресій над своїм же «військом». Всі види старої «солдатчини» у Колчака відродилися чи не повніше, ніж у будь-якій іншій армії білих. Різношерст- ність війська і жорстокість кадрів були тими двома причинами, які особливо швидко повели вперед процес розкладу кол- чаківської армії.

До Кличкова якось після бою попала ціла пачка ворожих документів, серед них — телеграми, накази, розпорядження, запити колчаківського командування: «У найкоротший строк зібрати всіх малонавчених в одне місце і підготувати до відправлення залізницею; для супроводу призначити обов'язково офіцера*. Ці два останні слівця чудові: вони свідчать про смертельний переляк перед своїм власним «христолюбивим воїнством».

Але становище було ще серйозніше, ще трагічніше: ка офіцерів, виявляється, безоглядно покладатися теж не можна, — продадуть, того й жди, червоному командуванню. Був випадок. Чоловік десять червоних кавалеристів наразилися прямо на ворожий цеп. Тут було сто двадцять солдатів, два офіцери, кулемет. Чого б, вдається, легше — захопити цих кавалеристів або позбивати їх моментально з коней? А вийшло от що. Офіцери крикнули своїм солдатам: «СтрГляти не смій!», вибігли назустріч кавалеристам і заявили, що хочуть перейти з усіма солдатами до червоних. І, майте на увазі,— це при всіх переказах про «більшовицьку жорстокість» та нещадність до білих офіцерів: не злякались, зважились, пішли…

Ну, зате ж здорово просили за них кавалеристи перед своїми командирами, начебто тим, що добровільно здалися, щось і справді загрожувало страшне.

Офіцери були: один з конторників, другий — колишній народний учитель. Розповіли багато про колчаківську «дисципліну». Розстрілюють офіцерів за найменшу спрощеність розмови з солдатами; додержання етикету і кастових відмін вимагають з усією жорстокою суворістю. Страх перед «військом» позбавив розуму вище командування, і воно у зовсім простій, немудрій розмові офіцера з солдатом вбачає злісну, свідому «агітацію» Серед нижчого офіцерства заворушення, — його очевидна, глибока ворожнеча до вищого посилюється з кожним днем.

Ці оповідання офіцерів були безумовно правдиві. Федір мав змогу перевірити їх і по документах, про які згадано вище.

«Наказую встановити нагляд за поручиком Власовим», — значилося в одному наказі начальника дивізії. «Установити найпильніший нагляд за офіцерами Марковим, Жуком і Лі- зенцовим, які пробували вести розмови з рядовими», — значиться в другому його розпорядженні. Є запити, довідки про офіцерів — і все шпигунського порядку.

У Колчака явно не гаразд. Дисципліна підупала навіть і серед офіцерства — ряд телеграм свідчить про непослух, про невиконання наказів. Щоб підтримати «дух» армії, вище офіцерство вдається до заходів дуже сумнівних: починає привласнювати собі перемоги червоного війська, в наказах і листівках перелічує «своїми» такі пункти і селища, в яких принаймні з тиждень майорить червоний прапор. Військо про це, звичайно; довідується і остаточно перестає вірити навіть безперечно правдивим відомостям.

Одне слово, розпадалася армія колчаківська з очевидністю, цілком безперечною. Цьому процесові червоне військо допомагало щосили. У тил білим возами розвозили агітаційну літературу, і через жителів, і з аеропланів, і з своїми ходаками розсипали мільйони відозв, звернень, всіляких закликів. Червоні агітатори проникали вглиб ворожого розташування, в гущу білого солдатства і там безбоязно, зовсім недвозначно провадили свою героїчну роботу.

І все ж, незважаючи ні на що, бої часом бували такі серйозні й запеклі, що розбивали всякі припущення і всяку певність того, що почався розклад білої армії. В цих серйозних сутичках брали участь найстійкіші білі полки; їх було, порівняно з загальною масою, небагато, але билися вони чудово, і техніка в них була теж чудова. Перед самою Чишмою бій був такий серйозний, що в деяких ротах лишилося по червоних полках всього тридцять-сорок чоловік. Одчайдушно, натхненно, моторошно билися! На броньові поїзди кидалися з ручними бомбами, вкривали трупами весь шлях, бігли за страховищем, кричали «ура», кидались, як м'ячиками, страшними білими пляшками. А коли з'являлись броньовики, цепи лягали ницьма, бійці не підводили голови від землі: броньовик лежачого не б'є — тим і рятувались… Протинав вік цепи, гуляв у тилу, палив, але безрезультатно, а коли втікав — і за ним теж, як за поїздом броньовим, бігли і в нього кидали білими пляшками.

Героїзм межував з безумством: від кулеметного вогню броньовиків і броньових поїздів чимало полягло під Чишмою червоних бійців.

І тут через двадцять хвилин після того, як закінчили бій, коли ще в полі стояв пороховий дим і лунали у повітрі безперервні зойки ворогів і товаришів, яких вивозили з поля, — Чишма зажила звичайним у цих випадках життям. З підвалів і льохів, з клунь і комірчин, з печей і з-під припічків, з-під помостів і з горищ — виповзли звідусіль перелякані стріляниною селяни і заметушились коло стомлених червоноармійців.

Забряжчали відрами жінки, зашуміли самовари, задзвеніли чашки й ложки, горщики й миски. По хатах гомін пішов, оповідання-розмови. Згадували, кому як жилося, кому що бачити, чути, зазнати довелося за цей час, чого дожидали, чого діждалися… Коли підживились і чаю напились, почали гратися в чехарду, і можна було подумати, що зібрались тут хлопці не після бою, а на гулянку з далеких і близьких сіл на якийсь урочистий храм…

Увечері в полку Стеньки Разіна зібрався хор. Співаків було чоловік двадцять п'ять, у багатьох і голоси були чудові, та от біда — все бої, походи, заспівати ніколи! А охота поспівати була така велика, що на кожній зупинці, де хоч трошечки можна дихнути, співаки збирались докупи, самі собою, без запрошення, навколо улюбленого й поважного свого диригента… І починалися співи. Підступали, оточували любителів і охочі, а потім збиралося мало не половина полку… Тут уже купкою співати було неможливо — заводили таку, що знали всі, і полк заливався в дружній пісні… Співали пісень різних, але улюбленими були про Стеньку Разіна та Єрмака Тимофі- йовича. Були і веселі, танкові. Який-небудь вигадливий фальцетик, підморгуючи хитро і примружившись лукаво, заводив на найвищій ноті:

Уж ты, Дунюшка-Дуня!

Уж ты, Дунюшка-Дуня…

Хор підхоплював хвилями гучних голосів:

Ах ты, Дуня-Дуня-Дуня!

Дуня, Дунюшка, Дуняша!..

У такт плескали долонями, відбивали каблуками, але це ще «біг на місці». Другий куплет не витримували, тільки підхоплять:

Ах ты, Дуня-Дуня-Дуня…—

Не знати звідки, на середину вискакують одразу два-три танцюристи і пішли шкварити… Танцюють до сьомого поту, до запаморочення, до нестями… Одні за одними, одні за одними…

Пісень мало — з'явиться гармонія… Танці і гармонія часто витісняють хор, але більше тому, що вже наспівались, пере- хрипли, як півні.

Особливо завзято танцювала полкова «інтелігенція» — фуражири, каптьори, канцеляристи… Але не поступалися перед ними й батальйонні та ротні командири — теж танцювали хвацько! ^

Часто чергувалися. Співають-співають, заморяться — танцювати почнуть. Натанцюються до чортиків, передихнуть і знову співи, — і так скільки стане горлянки та ніг.

За останні місяці прийнялися дві нові пісні, де найбільше подобалися приспіви, — їх співали з величезним піднесенням і запалом. Мотиви старі, а слова нові. Перший приспів таким чином був зроблений із старого:

Так громче, музыка, играй победу,

Мы победили, и враг бежит-бежит-бежит…

Так за Совет Народных Комиссаров

Мы грянем громкое ура-ура-ура!

Другий приспів обійшов усю Червону Армію:

Смело мы в бой пойдем за власть Советов

И как один умрем в борьбе за это…

Слова, які тут співалися, нічого не значили, — гарна пісня ще не з'явилась, але приспів… приспів співали чудово.

— Ану «Вєчну пам'ять», — пропонує хтось із натовпу.

Співаки багатозначно перезирнулися.

— Може, й справді заспівати?

— Аякже…

— Заспівача давай сюди, заспівача!

Протовпився височенний, сутулий, рябуватий паруб'яга, став посередині й одразу захрипів густючим басом:

— Благоденственное і мирное житіє, здравіє, спасеніє і во всьом благое поспєшеніє, на врага победу і одолєніє подаждь, господи!

Він замовк, глянув навколо, начебто говорив: «Ну, тепер вам черга», — і хлопці завили протяжно:

— Го-осподи, по-оми-луй…

— Всеросійській соціалістичній Червоній Армії з вождем і товаришем Леніним, — гримів він далі,— геройському командному складові двадцять п'ятої стрілецької і всьому двісті вісімнадцятому Стеньки Разіна полкові мно-огая ле-та!

Хор гримнув «Многая лє-та»…

— Артилеристам, кавалеристам, телефоністам, мотоциклістам, кулеметникам, бомбометникам, мінометникам, аеро- планним льотчикам, розвідникам, піхотинцям, ординарцям, кашоварам, різникам і всьому обозові мно-о-о-огая лє-ета!

І знову підхопили «Многая лета» — дружно, весело, гучно.

Обличчя в усіх веселі, розпливлися від усмішок, очі урочисто й гордо говорять: «Не звідкись взяли — у себе в полку склали цю пісню!»

Заспівач зниженим і ще похмурішим тоном виводив:

— Во блаженном успєнії вечний покой подаждь, господи, сибірському верховному правителеві, всіх трудящих мучителеві, його високопревосходительству білому адміралові Колчаку з усією його богохранимою паствою — митрополитами-єзуї- тами, архієпископами та єпископами, бандитами, шпигунами і агентами, чиновниками; золотопогонниками і всіма його поклонниками: білими колченятами, обдуреними хлоп'ятами і прихвостнями-дармоїдами… Ве-е-е-ечная па-а-ам'ять!..

Розлігся гугнявий, фальшивий похоронний спів. Зробилося нудно, наче й справді засмерділо дохлятиною.

— Усім контрреволюціонерам, — урвав співаків, закінчуючи, заспівач, — імперіалістам, капіталістам, усяким білим соціалістам, кар'єристам, монархістам та іншим авантюристам, зрадникам і перегонникам, спекулянтам і саботажникам, мародерам і дезертирам, товстопузим банкірам, від ранку до ночі — всій подібній сволоті — вє-ечная пам'ять!

Хор, а з ним і всі присутні червоноармійці затягли «Вечную пам'ять».

Скінчивши, стояли якусь мить мовчки і нерухомо, начебто дожидались чиєїсь похвали… Цим акафістом пишалися в полку надзвичайно, слухати його дуже любили й іноді вислухували по три-чотири рази.

З піснями, танцями гуляли до пізньої ночі, а вранці, на світанку, — виступати! І то нічого, що позаду безсонна ніч: швидкий і легкий звичайний крок.

Чишму вважали ключем Уфи. Шлях тепер очищено. Все свідчить про те, що ворог піде за річку і головний опір чинитиме на тому березі Білої.

Ще швидше, ще наполегливіше кинулося військо переслідувати відступаючу колчаківську армію.

— Тепер Уфа не втече, — наказав Чапаев, — аби тільки права сторона не підвела!

Він мав на увазі дивізії, які діяли з правого флангу.

— Чого ти так думаєш? — запитували його.

— А тому, що зачепитися йому, Колчаку, нема за що — так і покотиться в Сибір.

— Та ми ж от зачепились під Самарою, — заперечували Чапаеву. — А вже як тікали?

— Зачепились… ну то що? — згоджувався він і не знав, як це зрозуміти. М'явся, підшукував, але пояснити так і не міг. Відповів — Дарма, що ми зачепились… а він все-таки не зачепиться… Уфу візьмемо.

Ця впевненість у перемозі була властива більшості, нею особливо були сповнені рядові бійці. Коли в полках ставилося і обговорювалося питання про близькі можливості і бойові перспективи, там була лише одна лічба — на дні і години. Ніколи не говорили про живі сили, про техніку ворога, про дого підготовку, силу опору.

Говорили і лічили тільки так: «У вівторок ранком будемо в цьому селищі, а надвечір дійдемо до річки. Якщо місток не висаджений у повітря, ввечері ж і на той берег перейдемо… а коли зірваний — раніш як уранці не бути… В середу ввечері повинні будемо минути таку-от станцію, а в четвер…» і т. д. і т. д.

Ніби йшли похідним маршем, не маючи перед собою ворога, точно розрахувавши по днях і годинах, де, коли можна і слід бути.

В розрахунках помилялися рідко — звичайно приходили раніш від наміченого строку. Та й саму Уфу взято було раніш від призначеного і передбаченого дня.

Швидкість руху часом дивувала. Витривалість червоноармійців була разюча. Бійці не знали перешкод і не припускали можливості, що їх може щось спинити. Чишминський бій, коли кидались з бомбами на броньові поїзди, і справді показав» що перешкоди червоним бійцям поставити важко. Тепер Чишму прислали нагороди, їх треба було розподілити по полках. Але тут вийшов казус. Один з геройських полків, що особливо відзначився, нагород не прийняв. Червоноармійці й командири, яким було присуджено нагороди, заявили, що всі вони, всім полком, однаково мужньо і чесно обороняли Радянську республіку, що нема серед них ні поганих, ні хороших, а боягузів нема й поготів, бо з ними покінчили б свої ж хлопці. «Ми хочемо лишитися без ніяких нагород, — заявили вони. — Ми в полку своєму всі однакові…» В ті часи такі випадки були дуже, дуже частим явищем. Такі бували пориви, такі бували високі піднесення, що дивом дивуєшся! На діло дивились якось особливо просто, безпосередньо, зовсім некорисливо: «Чого я буду першим? Хай буду рівним.

Чим сусід мій гірший, чим він кращий від мене? Якщо гірший — давай його виправляти, якщо кращий — виправляй мене, от і все».

— В Пугачовському полку ще в 1918 році чоловік триста бійців організували своєрідну комуну. У них нічого не було свого: все майно — одежа, взуття — вважалося спільним, надягав кожен те, що йому в даний момент більше потрібне… Платню і все, що одержували з дому, знову ж таки віддавали в спільне користування… У бою ця група була особливо солідарна й тісно спаяна… Тепер, звичайно, вся перебита або покалічена, бо героїзму була сповнена незвичайного.

Відмова полку від нагород була тільки найбільш яскравим проявом тієї зневаги до відзнак, яка характерна була для всієї дивізії, в тому числі й для командирів, для політичних працівників, великих і малих. Принаймні того ж дня, зібравшись у політвідділі, товариші просили Кличкова, цілком з ним солідарного, послати до ЦК партії протест проти системи нагороджувань і висловити щодо цього питання свій принциповий погляд. Поміркували і послали такого папірця:

«Дорогі товариші!

Коли одному з геройських полків ми стали видавати нагороди, червоноармійці запротестували, від нагород відмовилися, заявили, що всі вони однаково бились, б'ються і будуть битися за Радянську владу, а тому не хочуть ніяких відзнак, бажають залишитися рівними серед усіх бійців свого полку. Ця вища свідомість змушує нас, комуністів, задуматися взагалі над системою відзнак, яка встановилась у Червоній Армії. Вибрати кращого ніколи неможливо, бо неможливо встановити якийсь єдиний критерій цінності. Один виявив багату ініціативу, другий — передбачливість, яка врятувала сотні людських життів; третій — мужність, витримку, спокій; четвертий — надзвичайну хоробрість; п'ятий — систематичною кропіткою роботою сприяв зростанню боєздатності частини і т. ін. і т. ін. — та хіба все мояша перелічити?

Кажучи одверто, нагороди часто видаються навмання. Бували випадки, коли їх одержували на жеребок. Бували випадки бійок і кривавих сутичок; на нашу думку, нагороди мають вплив найогидніший і розкладницький. Вони породжують заздрість, навіть ненависть між. кращими бійцями, дають поживу різним підозрінням, пліткам низького гатунку, розмови на тему про повернення до минулого тощо.

Вони ж слабких схиляють на приниження, запобігання, підлещування, плазування. Ми ще не чули від жодного нагородженого, щоб він був захоплений нагородою, щоб цінив цю нагороду, глибоко, високо шанував. Нічого подібного нема. З ким тільки доводилось говорити із командирів та рядових бійців — всі однаково обурюються і протестують проти нагород. Звичайно, коли нагороди присилатимуться й надалі, вони розподілятимуться, але якщо скасують їх цілком — повірте, що ніхто за цим не пожалкує, а тільки зрадіють і зітхнуть з полегкістю…»

Такого листа надіслали до ЦК партії. Відповіді ніякої не одержали.

В листі цьому багато і невірного, і наївного: тут нема державного підходу до справи, аж солодко від ніжності й нудної добрості, але все це щире, все це щиросерде, все це дуже, дуже в дусі, в-характері того часу!

Одразу ж, через якихось кілька днів, надіслали до ЦК другого листа, за ним було послано і третього, але про нього — потім.

Другий лист — у тих самих тонах, що й перший: писако його з приводу нових окладів платні. Річ у тому, що за час просування на Уфу, незважаючи на тимчасові голодування, становище з харчуванням загалом було досить непогане, бо в критичних випадках харчі можна було дістати і в населення. Голодували тільки тоді, коли довіз чомусь припинявся зовсім, а посувалися полки і швидко, і такими місцями, де все було зруйновано, спалено, винищено. Так, тут доводилося скрутно!

На фронті дуже часто буває так, що гроші дівати зовсім нікуди, і вони стають справжнім тягарем для того, у кого нема до них спеціальної охоти. У ті місяці й роки найвищого духовного піднесення і величезної моральної чутливості особливо розвинена була педантичність — навіть у найбільших працівників і навіть у дуже маленьких справах і з незначних приводів.

Якийсь там комісар і вдягався просто, як рядовий червоно- армієць, і харчувався разом з ними з одного казана, і в походах бідував пліч-о-пліч, а помирати в бою завжди поспішав першим! Так поводилися кращі. А випадкові пройдисвіти, своєкорисливі, полохливі й непридатні взагалі до такої виняткової обстановки — вони якось самі собою витрушувалися з армії: їх виганяли, переводили, вони просто дезертирували — легально й нелегально. Дуже високий авторитет, заслужений в армії комуністами, заслужений ними був недаром і нелегко. На всі найважчі діла, в усі найскладніші операції першими йшли й посилались найчастіше комуністи. Ми знаємо випадки, коли з п'ятнадцяти-двадцяти чоловік, убитих і поранених в якій-гіебудь невеликій, несерйозній сутичці, половина, а то й три чверті було комуністів.

Так-от, повторюємо, курс на «зрівняння» був тоді найсерйозніший і навіть найзаконніший. Нерідко траплялися випадки, коли командири і комісари відмовлялися від спеціальних окладів, здавали надлишки в полкову касу, а самі задовольнялися тим самим, що одержували й рядові бійці.

«Зрівняльне» прагнення було таке сильне, що Федір з Ча- паєвим одного разу досить серйозно радилися про те, як усю дивізію зобовіязати говорити на «ти».

Приводом до цього було ось-що.

Найвідповідальніша публіка майже завжди говорить чер- воноармійцеві «ти», і це не тому, що зневагу якусь має, а природно вважаючи цілком Зайвою цю світську «викаючу» галантність у бойовій, жорстокій і суворій обстановці. Там навіть якось безглуздо звучали б ці «ввічливі» розмови, принаймні в ту пору вони були дуже не до речі. Командири та комісари і самі були або робітники, або селяни; вони з бійцями поводилися так само просто, як усе життя звикли просто поводитися з своїми товаришами десь на заводі або на селі. Яка там ще салонна ввічливість! Вони просто — із ними просто.

В полку взагалі всі були між собою звичайно на «ти». А от вище полку картина виходила інша: тут червоноармійцеві так само говорили всі «ти», а сам він відповідати в тому ж дусі начебто й «не насмілювався». Так-от на тему «про зрівняння» Чапаев з Федором і радилися, міркували, вигадували, припускали, але ні до чого остаточно так і не дійшли.

Уявіть же тепер, що сталося, коли дивізія дізналася, що оклади всім підвищено… всім, але… не червоноармійцям… Перші запротестували самі ж політичні працівники. І тому вони запротестували, що справді не хотіли себе відділяти від бійців, і тому, що всякі докори та підозріння звичайно сипалися на них і раніше, і рясніше, ніж на будь-кого іншого. Це їм в таких випадках говорили: «От дивіться — на словах рівність і братерство, а на ділі що?»

Ці примітні і такі звичайні запитання начебто й не повинні були їх бентежити, звикнути б до них пора, але насправді виходило інакше: політичні працівники, самі такі ж червоноармійці, як і всі інші, ставали дибки і частіше не тільки заспокоювали полки в таких випадках, а брали на себе обов'язок «зв'язатись», заявити «протест» і інше.

Коли дізнались про нові оклади, захвилювалися всі полки. У політичний відділ посипались один за одним протести. Федорові під час його поїздок по дивізії голову прогризли з приводу цих «шалених окладів». Тільки не подумайте, що збільшення і справді було значне, — ні, воно було мізерне, але тоді всякі крихти здавалися хлібинами.

В ті дні зібралась якраз дивізійна партійна нарада, треба було обговорити коротко і терміново ряд питань у зв'язку з наближенням до Уфи…

На цій нараді просили Кличкова знову послати протест у ЦК, і Федір, дізнавшись, що і комсклад в більшості думає так само, послав туди нову грамоту:

«Дорогі товариші!

Пишу вам від імені політичних працівників нашої дивізії і кращої частини командного складу. Ми зовсім не- вдоволені і обурені тими новими окладами платні, які нам встановлено тепер. Оклади шалені, неймовірно високі. Куди, навіщо нам гроші? Крім розбещеності, вони в наше середовище нічого не внесуть. Не кажу вже про здешевлення карбованця, про швидке зростання цін на продукти тощо, але й самі ж ми звикаємо шикувати, панствувати і розкидатися грішми або, навпаки, затаю-, вати, накопичувати великі суми, скнарувати… А при всьому цьому червоноармійцеві не набавлено ні копійки. Чи знає про це партія? Чи не чужі люди нацьковують на нас червоноармійців? А глухе нарікання в Червоній Армії стає що далі, то більш і більш виразніше. Може, високі оклади потрібні на Петербурзькому та інших головних фронтах, але навіщо вони нам, коли хліб і масло тут майже даром? Ділили б на пояси, чи що. Ми прагнули навіть того, щоб усім політпрацівникам зрівнятися в утриманні з червоноармійцями, а тут нагороджують нас новими набавками. Вовків ви ніколи і нічим не нагодуєте, а нас підгодовувати не треба, — нас і голодних не відженеш від боротьби».

У листі знову-таки більше сердечної теплоти, ніж серйозності, а в деяких пунктах і згущено навіть, хоча б цим" «шикуванням і панствуванням». Ну, який там шик на фронті, яке панствування в походах та боях!

Тільки натяки на деяке поліпшення, ледь відчутні, і «слівця» ці треба розуміти, певна річ, тільки як «красиві слівця». Потім щодо ЦК. Чому справді запит послали прямо туди, а не в армію, не у фронтові установи, не в центральні органи Червоної Армії? Та тому, що питання це вважали, розуміється, загальним, а не лише дивізійним або армійським. Зате в ЦК віра була величезна, якась благоговійна, а в успіх свого звертання вірили до того, що' навіть відповіді чекали негайної…

Про нашу наївність свідчила, між іншим, і приписка до листа в ЦК, яка справляла враження приклеєної ні до ладу, ні до прикладу.

В цій приписці йшлося про бідність ресурсів щодо постановки в армії спектаклів і концертів. Закінчувалась вона словами:

«Треба натиснути куди слід, створити збірки свіжих п'єс, благородних пісень і справді художніх творів прозою і віршами. Якщо збірки вже видані (ми їх навіть не бачимо) — женіть їх, товариші, терміново на позицію!»

Тут уже не тільки віра у всемогутність ЦК, а й цілковита безнадійність щодо своїх військових «главків». Наївні! Вони тоді у себе на позиції і не знали, що не можна наказати «породити» збірки, — їх треба виносити, їм треба дати дозріти й народитися нормальним порядком, у свої строки. А тим часом чекати нормального «народження» збірок не було часу, не було терпіння. І тому, не бачивши виходу, тикались в усякій справі, куди доведеться. В роботі часто був різнобій, суперечки, непотрібне втручання, непотрібні образи, загрози, репресії…

Взяти хоча б, приміром, «жіноче питання» в Червоній Армії, Чого-чого в цій справі не говорилося, не писалося, не наказувалося, а на ділі що виходило? На ділі завжди виходило одне тільки «на розсуд». Були розпорядження — не завжди гласні і офіційні — усунути з армії всіх дружин та жінок взагалі. І цей «очисний» порив мав під собою багато серйозних підстав: жінки були не тільки у командирів та комісарів — вони цілими зграями носилися за червоноармій- ськими полками, часто з домашнім добром, деякі з дітьми… І все це величезне «тилове військо» вантажилось на казенні повозки! Подумайте тільки, яка сила селянських підвід зайнята була завжди найнепродуктивнішою роботою! Потім і такі були міркування: як звичайно, через жінок, з різних приводів, траплялися скандальчики і справжні скандали, — це в армії справа неминуча. Та як же інакше; коли вона, армія, цілі місяці й роки змушена жити особливим, замкнутим життям, відірваним від багато дечого, абсолютно необхідного?

Потім жінка, і зокрема дружина, бувала частенько причиною того, що чоловік замість питань військових чимало часу віддавав іншим, для бойового похідного життя приватним і стороннім питанням. Саме серед жінок дуже часто траплялися шпигунки і розвідниці.

Словом, багато було причин для того, щоб видавати про жінок окремі накази і розпорядження.

Але яке ж тут створювалося скандальне становище, коли починали накази запроваджувати в життя. Найперше дибки ставали полки, особливо після того, як дізнавалися, що в дивізії всі жінки залишились. Сяк-так з ними улагоджували. Бралися за чистку апарату, але тут випровадити жінок — зовсім не те саме, що від полку відділити кілька сотень черво- ноармійських жінок. Як ви усунете потрібних працівниць та до того ж справді незамінних? Як і чому ви усунете з полків жінок-санітарок, тих героїнь-червоноармійок, які рядовими бійцями билися й гинули в атаках? Навіщо усувати політичних працівниць, комуністок, сестер-жалібниць, фельдшерок, яких так мало, які так потрібні? А накази ж видавалися частенько без застережень, розуміли їх буквально і виконували аж надто прямолінійно!

До Федора прибігли якось захекані ткалі-червоноармійки і просили заступитися, бо їх виключають з полку. Вони йому нашвидку розказали, що в їхньому середовищі було чотири «ганебних», ал? вони їх самі виключили з свого середовища і випровадили з полку. Довелося Кличкову особисто їхати в полк і роз'яснити там кому слід, щоб їх не чіпали, не виключали.

Можна собі уявити, яке це було заплутане і неясне питання, коли самі керівники дивізії не могли в ньому розібратися як слід!

Бригада Сизова Чишму взяла швидким, коротким ударом, вихопивши її у бригади Потапова, якій цю операцію доручалося провести. Потапов з полками йшов повз озеро Лелі-Куль, весь час угору понад Дьомою-рікою, і, коли була здобута Чишма, він був зовсім неподалік.

На фронті часто буває, коли невеликий успіх, віднятий в іншого, стає початком і причиною серйозної, великої катастрофи. Зарветься якийсь там командир, поженеться за ефектом несподіваного сильного удару, відхопить частину завдання, дорученого сусідові,— і сплутає своєю перемогою всі карти. Краще б її й не було, цієї перемоги! Перемога не завжди є успіхом, — вона може дати і погані наслідки!

Коли затівається, скажімо, глибокий обхід противника флангами, оточення і захоплення його цілком, у цей час якась молодецька голова раптом б'є ворога в лоб, сполохує, переплутує весь план дій і своєю частковою «перемогою» завдає безумовної шкоди загальному, більшому і серйознішому замислові. Так могло бути й тепер, коли Сизов влетів у Чишму, а в тилу в нього, на березі Дьоми, лишилися ворожі полки. Вони його могли потріпати сильно, якби вчасно зі своєю бригадою не приспів Потапов. Взаємодопомога в Чапаєвській дивізії була розвинена до високої міри, і кожна частина наполегливо й швидко допомагала іншій, що потрапила в скрутне становище.

Не завжди і не скрізь так бувало, спостерігалось і протилежне. Наслідки незмінно від цього були тяжкі.

Потапов, як тільки усвідомив обстановку, негайно вступив з ворогом у бій, одвернув на себе всю увагу і, користуючись замішанням в його лавах, тиснув і тиснув до річки. Артилерійська канонада була така гаряча, що аж три гармати вибули з ладу. Ворога загнали за Дьому. Відходячи, він висадив у повітря усі мости, повертатись, очевидно, не розраховуючи, і стрімголов мчав до Білої Тут зупинок не було серйозних, Чишма була останнім пунктом, де колчаківські полки на щось розраховували до Уфи, а далі настрій у них, видно, змінився глибоко й безповоротно, — далі був тільки організований відступ, без серйозних спроб на цьому березі дати початок «переломові», про який там ще не переставали говорити і на який сподівалися так само, як сподівалося колись під Бузулуком і Бугурусланом червоне командування.

ХІІІ. УФА

Ворог утік за річку, повисаджував у повітря всі переправи і наїжився на високому уфімському березі жерлами гармат, кулеметними горлянками, багнетами дивізій і корпусів. Сили там зосередились великі: з Уфімським районом Колчак розлучатися не хотів, і з виграшних висот правого берега Білої він, здавалося, командував над червоними дивізіями, які наступали з різних сторін.

Уфу передбачалося брати в обхват. Дивізіям правого флангу було дано завдання вийти ворогові в тил, до заводу Архангельського, але утрудненість руху не дала змоги їм переправити на Білу ще жодного бійця на той час, коли інші вже щільно підступили до берега.

Проти Уфи виросла Чапаєвська дивізія. Вона своїм правим флангом, бригадою Потапова, застигла над величезним мостом, що йшов високо над річкою прямо в місто, а лівий фланг відскочив до Красного Яру, невеликого селища верст за двадцять п'ять униз по Білій, — сюди підійшли бригади Шмаріна і Сизова.

Коли біля Красного Яру переправляться частини і підуть на міото, бригада Потапова мала підтримати їх, переправившись біля мосту. Він був ще цілий — величезний чавунний міст, але ніхто не вірив, що ворог залишить його незайманим; гадали, що міст, безперечно, мінований, і тому переправлятися ним не слід. Залізнична колія, що йшла з високого насипу по мосту, була місцями розібрана, а посередині втиснулося кілька вагонів, навантажених щебенем і різним сміттям. Переправлятися тут було поки що зовсім ні на чому, — це вже згодом роздобули десь бійці кілька човнів, приволокли колод та дощок і зв'язали їх в поганенькі легкі плоти.

Головний удар намічався все-таки з боку Красного Яру. Вилетіла на берег кавалерія Вихора. Недалеко від Красного Яру по Білій преспокійно тяглися буксир і два невеликі пароплавчики. Публіка була найрізноманітніша, а найбільше, звичайно, військових — з них десятків зо три офіцерів. Незрозуміла, дивна була ця безтурботність — наче й не думали люди про можливість наскоку з берега або й зовсім не знали того, що так близько червоні полки. Кавалеристи аж роти пороззявляли, побачивши на палубі «панів» у погонах. Офіцери відразу теж не розібрали — за своїх, мабуть, прийняли.

— Стій! — скомандували з берега.

— Чого ставати? — крикнули і звідти.

— Спиніть пароплави, вогонь відкриємо!.. Причалюй до берега! — кричали кавалеристи.

Але там зрозуміли, в чому річ, спробували прискорити хід, думали дістатися до болота, куди берегом кавалерії не дійти… Як тільки це помітили кавалеристи — грізно заревли:

— Спиняй, спиняй!!!

Пароплави йшли далі. З палуби розітнулися перші пострі- ли. Кавалерія відповідала. Зав'язався нерівний бій. Підскочили з кулеметом, зататакали. На пароплавах завили, стрімголов злетіли вниз, ховалися, де могли. Пароплави причалювали. Офіцери не хотіли здатися живими — майже всі перестрілялися, кидались у хвилі… Ці пароплавчики були справжнім скарбом, вони відіграли колосальну роль у переправі через Білу червоних полків і відразу полегшили те скрутне становище, в яке потрапило червоне командування. Пароплавчики сховали, не давали ворогові дізнатися, що в руки попала така цінність.

За два дні до наступу Фрунзе, Чапаев і Федір приїхали туди автомобілем і зараз же скликали нараду командирів і комісарів, щоб виявити всі обставини і особливості наявної обстановки, урахувати і зважити всі можливості, ще і ще раз підрахувати свої сили і шанси на успіх.

У Фрунзе є одна прикметна риса, яка насамперед йому ж самому і допомагає розплутувати найзаплутаніші, здавалося б, і найскладніші справи: він скликає на товариську нараду всіх зацікавлених, ставить їм руба найголовніші питання, відкидаючи на час другорядні, стикає інтереси, викликає дебати, спрямовує їх у належне русло. Коли бесіда закінчується, самому Фрунзе лишається підрахувати тільки виявлені шансй, прикинути, координувати і зробити неминучий висновок. Спосіб цей, здавалося б, дуже простий, але вдається він не кожному, — в усякому разі, сам Фрунзе володів ним досконало.

Коли тепер у Красному Яру зібралися вожді дивізії, треба було врахувати, крім техніки та кількості бійців, ще й якість їх, відповідно саме до цієї виняткової обстановки. Вибір припав на робітничий Іваново-Вознесенський полк. Цей вибір було зроблено не випадково. Полки бригади Сизова вкрили себе невмирущою славою перемог, вони були з погляду бойового на одному з перших місць, але для даного моменту треба було спинитися на полку високосвідомих червоних ткачів — тут лише самовідданої відваги могло бути не досить.

Нарада закінчилася. Скочили на коней, подалися на берег, звідки мала початися переправа. Коней лишили за півверсти, а самі пішли пішки піщаним схилом, поглядаючи на той берег, чекаючи, що от-от почнеться стрільба. Але було тихо. Забралися на косогір і звідти в бінокль розглядали протилежний берег, вибрали місце, остаточно і точно домовилися про деталі переправи і поїхали назад. Незабаром на місце переправи пригнали два пароплавчики,'третій стояв на мілині. Почали вантажити паливо, збивати підмостки.

Затрималися ще иа цілу добу. Вже наближаються рішучі години… Умовилися так, що переправою біля Яру керуватиме сам Чапаєв, а Федір поїде до мосту, де розташувалась бригада Потапова, і керуватиме цією операцією аж до вступу в місто. Роз'їхались.

Уже звечора на березі бідя Красного Яру панувало надзвичайне пожвавлення. Але й тиша була для таких випадків незвичайна. Люди сновигали, як тіні, групувалися, танули і зникали, збирались знову і знову танули, — це готувався до переправи Іваново-Вознесенський полк. На пароплавчики набивали народу стільки, що далі нікуди. Одних відвозили — приїздили по інших, знову відвозили — і знову верталися. Так у темряві, в тиші перекинули весь полк. Уже давно минула північ, наближався світанок.

У цей час батареї з Красного Яру відкрили вогонь. Били по найближчих ворожих окопах, що замикали ту петлю, яку в цьому місці робить річка. Ударило разом кілька десятків гармат. Пристрілку зроблено було раніше, і наслідки виявилися швидко. Під таким огнем неможливо було лишатися в окопах, — ворог завагався, почав безладно перебігати на другі лінії. Як тільки про це донесли розвідники, артилерія почала змовкати, а іванововознесенці пішли в наступ — і погнали, погнали, аж до селища Нові Турбасли… Ворог у паніці відступав, не бувши спроможний закріпитися десь по дорозі. На плечах утікаючих вступили в Турбасли іванововознесенці… Тут спинилися, — треба було чекати, поки переправиться хоч яка-небудь підмога, зариватися одному полкові було дуже небезпечно. Закріпилися в селищі. А пугачовці тим часом наступали берегом на Александровку…

Вантажилися разінці й домашкінці: вони мали негайно рушити на підмогу полкам, які пішли вперед. Переправили чотири броньовики, але з них три одразу перекинулись і застряли на шосе; їх потім підняли кавалеристи і, поставивши на ноги, пустили в діло…

Тим часом ворог, відкинутий угору, стямився і почав наступати на Іваново-Вознесенський полк. Було вже близько сьомої-восьмої ранку. Поки стояли в Турбаслах й одстрілю- вались від'демонстративних. атак, поки гнали сюди, за селище, ворога, івановці розстріляли всі патрони і тепер лишилися майже з порожніми руками, без надії на швидкий підвіз, пам'ятаючи наказ Сизова, який командував тут усією зарічною групою: «Не відступати, знаючи, що в резерві тільки багнет!» Так, тепер вони, ткачі, нічого, крім багнета, не мали.

І от, коли замість демонстративних атак ворог розпочав справжній широкий наступ, завагались цепи, не витримали бійці, посунули назад. Тепер полком командував наш старий знайомий — Буров: його з комісарів перевели" сюди. Комісаром у нього — Микита Лопар. Вони скачуть по флангах, кричать, щоб спинилися відступаючі, швидко-швидко пояснюють, що тікати однаково нікуди — позаду ріка, перевозити не можна, що треба стати, закріпитися, треба прийняти атаку. І бійці, що були завагалися, затримались, перестали відступати. В цей час до цепів під'їхало і зіскочило на землю кілька вершників. Це — Фрунзе, з ним начальник політвідділу армії Тралін, кілька близьких людей… Він з гвинтівкою забіг уперед: «Ура! Ура! Товариші! Вперед!» Всі ті, що були поблизу, впізнали його. З блискавичною швидкістю звістка пролетіла по цепах. Бійців охопив ентузіазм, вони шалено кинулися вперед. Момент був винятковий! Рідко-рідко стріляли, патронів було мало, летіли з багнетами на лавину наступаючого ворога. І така велика була сила героїчного піднесення, що завагалися тепер цепи ворога, повернулися, побігли… Сизов своїх ординарців послав бути невідступно біля Фрунзе, наказав: «Якщо вб'ють, що б там не було, винести з бою і сюди — на переправу, до пароплава!»

На повозках уже гнали від берега патрони: їх підносили плазом, як тільки цепи полягали за Турбаслами. Коли помчали в атаку, куля просто в груди збила Траліна; його підхопили і під руки відвели з поля бою. Тепер на тому місці, де була маленька, майже смертельна ранка, жевріє у ньому орден Червоного Прапора.

Перелому було досягнуто, становище відновлено. Фрунзе залишив полк і поїхав із Сизовим до другого полку, до пуга- човців. Вилазили на горбочки, на пагорки, оглядали місцевість, радились, як краще розвивати операцію, знову і знову вивчали карту, вдивлялися пильно в кожну точку, порівнюва- ли з тйм, що бачили тут насправді. Пугачовці йшли берегом. Почали підходити разінці і батальйони Домашкінського полку; вони вирівнювалися вздовж шосе. Опівдні було видано наказ про загальний дальіиий наступ, Пугачовці мали просуватися далі берегом, разінці і батальйони Домашкінського — в центрі, а з крайнього лівого флангу — іванововознесенці; вони вже захопили на той час Старі Турбасли і стали там на перепочинок. Саме в цей час з'явилися колони ворожих полків, вони з півночі нависали ударом — мимо іванововознесен- ців — у центр групи, готової до наступу.

— Може, це отари, — казав дехто.

— Які там отари, коли багнети виблискують! — відповідали їм.

Чи видно було, як виблискували багнети, — сказати не можна, але вже ніхто не сумнівався, що йдуть ворожі полки, що від цього бою залежатиме дуже багато. Фрунзе хотів взяти участь і в цій сутичці, але Сизов упросив, щоб він їхав до переправи і прискорив перекидання полків другої дивізії. Згодились, що це буде краще, і Фрунзе поїхав до переправи. Скоро під ним убило коня і самого сильно контузило снарядом, що вибухнув поблизу. Але, і бувши контужений, він не покинув роботи на березі — підганяв, допомагав порадою, переправив туди частину артилерії.

Найперший підвів до Іваново-Вознесенського полку батарею Хребтов. Він став позаду цепів і в першому ж ворожому натиску, коли застигли цепи в стані дикого, закостенілого вичікування, відкрив огонь. І бійці, зачувши свою батарею, здригнулися весело, пішли вперед…

Наступ розвинути не вдалося — на разінців і домашкінські батальйони навалилася грудьми вся та величезна маса, яка сунула з півночі. Надто нерівні були сили, надто важко було стримати і перебороти цей натиск, — разінці подалися, відступили. В одному батальйоні сталося замішання: там було мало старих бійців, більше свіжої, незвиклої молоді; цей батальйон зірвався з місця і помчав до берега, за ним кинулись окремі бійці з інших батальйонів. Решта повільно відступала, відбиваючись від напосідаючого ворога. Іванововознесенці затримались під Турбаслами. Тепер частина ворожих сил обернулася проти них. Сизов підскочив до Хребтова.

— Разінці, Хребтов, відступають, треба допомогти! Поверни гармати, бий правіше, По тих частинах, що переслідують відступаючих!..

І Хребтов повів обстріл. Вірне око, кмітливість і майстерність випробуваного, загартованого артилериста зробили чудо; снаряд за снарядом, снаряд за снарядом — і в саму гущу, в саме серце ворожих колон… Там розгубились, припинили переслідування, затримались на місці, потроху стали відступати, а огонь чимраз дужчав, снаряди чимраз частіше, все так же влучно лягали і косили ворожі ряди. Наступ було спинено. Разінці стрепенулись, підбадьорилися. В цей час Чапаеву на тім березі допомагав при переправі Михайлов. Коли він побачив, що на берег збіглося чимало червоноармійців, зрозумів, що справа негаразд, побіг до Чапаева, хотів доповісти, але той уже все знав — щойно телефоном про все переговорив із Сизовим.

Тільки хотів Михайлов розповісти йому, що бачив, а Чапаев уже наказує:

— Михайлов, слухай! Тільки зараз повантажили ми ще батальйон… Туди потрібні сили… Цього мало… Треба відігнати цих з берега… Зрозумів? Від них — тільки загибель. їжджай, забери їх назад, за собою. Зрозумів?

— Так точно, — і Михайлов уже на тому березі.

Розмова у нього коротка, та й нема часу розмовляти.

Деяких втікачів нагаєм, деяких револьвером затримав, зупинив, крикнув:

— Не смій тікати! Куди, куди тікаєте? Стій! Один порятунок — іти вперед! За мною, щоб ні слова! Хто спробує тікати — кулю в голову! Сусід, так і його стріляй! За мною, товариші, вперед!!!

Ці прості і такі потрібні в ту хвилину слова розігнали паніку. Втікачі спинилися, перестали метатися по берегу, збилися в купу, дивилися на Михайлова і здивовано, і боязко, і з надією: «А чи не ти й справді врятуєш нас, грізний командире?»

Так, він їх урятував. У ці хвилини інакше як нагаєм і кулею діяти не можна було. Він узяв їх, повів за собою. Вишикував як треба, юрбу знов перетворив в організоване військо. І тепер, коли підходив з ними назустріч відступаючим двом разінським батальйонам і домашкінцям, ті здригнулись радісно, закричали:

— Поповнення йде, поповнення!

В такі хвилини помилку розвіяти було б злочином, — їх так і запевнили, що тут з'явилося справді поповнення. Батальйони повернулися, пішли в наступ… Але перемоги тут не було. Тільки-тільки вдалося ворога відігнати, і, коли відігнали, головні сили його загнали на Іваново-Вознесенський полк. Він опинився під тяжким ударом, але витримав одну по одній чотири атаки кількох ворожих полків. Тут героїзм і стійкість були виявлені надзвичайні. Вистояли, витримали, не. відступили, аж поки підійшли на допомогу свої полки і полегшили тяжку обстановку…

Пугачовців, які пішли берегом, щоб не дати їм відірватися, треба було відтягти назад. Коли наказ було дано і вони почали відходити — ворог, який мовчав і, мабуть, заманював їх, відкрив одну по одній ряд навальних атак. Пугачовці відступали з утратами… Зчіплювались, але в контратаку не йшли — поспішали встигнути на лінію своїх полків.

І коли всі частини знову були відтягнені до шосе, сюди прийшла звістка про те, що Чапаев поранений в голову, що Сизову доручається командувати дивізією. Тяжка звістка швидко облетіла полк, нагнавши на всіх тяжкий смуток. Адже ж не бачили бійці тут, в бою, Чапаева, а знали, що тут він, що всі атаки, наступи і відходи, що все це без нього не робиться. І, хоч яке б тяжке було становище, вірили вони, що вихід буде, що тяжке становище минеться, що такі командири, як Чапаєв і Сизов, не заведуть на загибель.

Дізнавшись про поранення Чапаева, всі якось притихли і посмутніли… Наступ на той час уже припинився, присмерк увірвав перестрілку. Затихло все. Над полками тиша. Всюди розставлено сторожові охорони, всюди вислано дозори. Полки відпочивають. На ранок, перед світанком, призначено загальний наступ.

Бувши біля переправи, Чапаєв кожні десять хвилин зв'язувався телефоном то з Сизовим, то з командирами полків. Зв'язок організований був на славу — без такого зв'язку операція проходила б не так успішно. Чапаєв весь час і завжди точно знав обстановку, що створювалася за річкою. І коли там починали хвилюватися через брак снарядів або патронів, Чапаєв уже знав про цю потребу і першим же пароплавом посилав необхідне. Незмінно довідувався про настрій полків, про активність ворога, силу його опору, про приблизну кількість артилерії, про те, чи багато офіцерів, який склад війська взагалі,— все його цікавило, все він зважував, уве враховував. Віл нитки руху щохвилини тримав у своїх руках, і короткі поради його по телефону, розпорядження, які він посилав з гінцями, — все це показувало, як чітко він уявляв собі обстановку в кожний окремий момент. Збентежили його на якийсь час ворожі аероплани, але й тут не розгубленість, а лють охопила: у наших льотчиків не було бензину, вони не могли піднятися назустріч ворожим. Громи-блискавки помогти тут не могли, — так свої апарати і лишилися без діла. Довелося всю роботу на березі провадити під розривами аеропланних бомб, під кулеметним обстрілом з аеропланів… Але нічого не вдієш… Незабаром гарматним вогнем змусили ворожих льотчиків піднятися вище, але зникнути вони не зникли. Цей обстріл з аеропланів заподіяв чимало шкоди. Під час цієї стрільби поранило і Чапаева: куля пробила йому голову, але застряла в кістці… її виймали — і шість разів зривалась. Сидів. Мовчав. Мовчки терпів муки. Забинтували, вивезли Чапаева в — Авдонь — містечко верст за двадцять від Уфи. Це було надвечір 8-го, а ранком 9-го було призначено наступ…

Уперта робота на березі, виняткова заслуга артилеристів, відмінний зв'язок, швидка, енергійна переправа на пароплавах — все це свідчило про ту злагодженість, про ту організованість і дружну наполегливість, з якою провадилась вся операція. Тут не було заслуги окремої особи, тут виявилась колективна воля до перемоги. Вона світилася в кожному розпорядженні, е кожному виконанні, в кожному окремому кроці і вчинкові командира, комісара, рядового бійця…

Пізно ввечері до Сизова привели перебіжчика-робітника. Він запевняв, що рано-вранці підуть в атаку два офіцерські батальйони і Каппелівський полк; вони підуть на пугачовців, щоб,4 пробивши тут фронт, відрізати решту полків і, оточивши, знищити за підтримкою інших своїх частин, які спинилися далі на північ. Робітник присягався, що сам він з Уфімського заводу, що співчуває Радянській владі і перебіг, рискуючи життям, тільки для того, щоб попередити своїх червоних товаришів про небезпеку. Відомості дістав він цілком випадково, працюючи в тому будинку, де відбувалась нарада. Він присягався, що говорить правду, і чим завгодно готовий був її потвердити. І вірили йому — і не вірили. На всякий випадок свій наступ Сизов відклав на цілу годину. Посилив дозори. Приготувались зустріти десятками кулеметів. Робітника взяли під варту, заявили йому, що розстріляють, якщо виявиться, що його відомості брехливі і ніякого наступу білих не буде…

Болісно довго тяглася ніч. Цієї ночі з командирів майже ніхто не спав, незважаючи на страшенну втому за минулий гарячий день. Всі були оповіщені про те, що розповів робітник. Всі готові були зустріти ворога. І от надійшов час.

Чорними колонами, тихо-тихо, не подаючи голосу, без брязкоту зброї йшли в наступ офіцерські батальйони з Кап- пелівським полком… Вони розкинулись по полю, охоплюючи відразу величезну площу. Була, очевидно, думка — мовчки підійти зовсім близько до змучених, сонних цепів і раптовим ударом переколоти, перестріляти, зчинити паніку, знищити…

Ця зустріч була жахлива… Батальйони підійшли впритул, і разом, по команді, гаркнули десятки готових кулеметів… Запрацювали, закосили… Поклали ряди за рядами, знищували… Посхоплювалися бійці з окопів, маленьких ямок, рвонулися вперед. Цепами лежали скошені офіцерські батальйони, мчали в паніці каппелівці — їх переслідували кілька верст… Цей несподіваний успіх окрилив полки райдужними надіями.

Робітника з-під варти з почестями відправили в дивізію, з дивізії, здається, в армію…

Про всю цю історію Сизов потім докладно розповідав Федорові (той був біля мосту з бригадою Потапова), розповідав і про те, що далі, після такого успіху, частини йшли переменено і не спиняючись; увечері 9-го були вже аж під Уфою.

Розпрощавшись із Чапаєвим, Федір з кількома' товаришами поїхав у той бік, де розташована була бригада ПоіЬпова. Піщану Уфімську гору з боку Авдоню було видно ще верст за двадцять; по схилу цяточками чорніли будівлі, високим стовпом стирчала каланча, жевріли Проти сонця золоті маківки церков. Проскакали швидко, виїхали на широку галявину. Сюди ворог діставав уже артилерійським обстрілом, галявина була перед ним як на долоні, і як тільки він помічав тут рух — відкривав огонь. Гуртом не поїхали, розбилися низкою один від одного кроків на сімдесят і один за одним швидко- швидко поскакали до штабу бригади. Переїхали залізничне полотно. Тут валялося по обочинах і стояло на рейках багато спалених, розбитих, поламаних вагонів. Била звідкись з-за пагорка артилерія по Уфі, за лісом татакали балакучі кулемети.

Приїхали до Потапова. Він спинився на маленькому полустанку за дві-три версти від берега. Відбувалась якраз нарада командирів — відшукували кращі способи переправитися на той берег… Вирішили переправу ставити в цілковиту залежність від просування двох інших бригад і не піддаватися ні на які спокуси — кинутися, скажімо, через міст, про який майже загальна була думка, що він підготовлений до висадження в повітря. Поговорили про засоби переправи, — їх не було. Почали відшукувати ці засоби в усіх напрямках і дещо справді знайшли.

На самому березі Білої стоять дві будки-хатинки; там поставили телеграф, провели телефонні проводи. В траві на березі обабіч мосту залягли полки. Позад них, за лісом, спинилися батареї. Цієї ж ночі вирішили прощупати ворога, дізнатися остаточно про міст; чи справді мінований, чи ні (в бригаду надійшли відомості, що уфімські робітники не дають білому війську ні висаджувати в повітря цей міст, ні готувати його до висадження в повітря). Об одинадцятій годині, коли було зовсім темно, мав прибути головний загін робітників: вони беруться полагодити міст, захаращений вагонами, і відремонтувати розібрану колію… Ось уже одинадцята, дванадцята, перша година… Загону все нема! Він прийшов тільки о третій, коли починали вже рідшати передранкові сутінки… І як тільки стало відомо, що близько загін, артилерія з-за ліска почала «розчищати» йому дорогу до роботи, — батареї разом відкрили вогонь по берегу, пробуючи вибити ворога з першої лінії окопів, нагнати паніку, відвернути увагу від робітничого загону. Але в розрахунках помилились. Ворог на вогонь артилерії відповів ще частішим, гарячішим вогнем, і тільки стукнув по рейках перший молоток, з берега заухали важкі гармати. Приціл у ворога відмінний, вивірений до точності,— видно було, що, чекаючи червоних гостей, біле військо практикувалося тут чимало і серйозно готувалося до зустрічі. Перші два снаряди впали біля переднього кам'яного стовпа, немов тільки намацуючи потрібне місце і вказуючи вогняними віхами, де повинен упасти третій. Указано було точно: третій снаряд ухнув якраз на шпали першого прольоту. З гуркотом полопались рейки, в усі боки полетіли уламки шпал. Робітники кинулись назад… їм так і не вдалося пробратися до вагонів, що темніли попереду… Ледве встигли вони відскочити, як почалася кваплива влучна стрільба по цілі. Снаряди падали весь час по мосту, якраз на шпали та рейки, і одразу понівечили колію. Загін відтягли за будку, потім його знову вернули, і робота, хоч і перервами, але посувалася.

Коли стрільба перенеслася за міст, Федір, Анна Микитівна дві санітарки та чоловік двадцять бійців вибралися сходами — хто приткнувся на сходинках, а хто розташувався по схилу насипу… Раптом над головами гахнув вибух, і всі вони' клубком покотилися вниз. На цей раз щасливо — поранило тільки двох; санітарки їх тут же перев'язали, але хлопці не пішли, залишилися на місці. Коли схопилися з землі, кинулися інстинктивно до будки і-сховались за нею, притиснувшись до стіни… Снаряди вищали й хропли, стогнали, металися над головою, а коли рвалася шрапнель, осколки засипали хатинку, стукали по покрівлі, то її пробивали, то злітали звідти й падали на землю біля самісіньких ніг. Спершу наче задубіли, стояли напівмертві, мовчки. Свої снаряди теж шугали з-за узлісся над самісінькою головою, і всі жадібно слухали їхнє пронизливе вищання і свист, а ще чуйніше прислухалися, коли летів ворожий снаряд.

«Сюди чи далі?» — свердлила кожного моторошна думка.

А вищання наближається, посилюється, переходить у страшний, пронизливий скрегіт. Ніби якісь величезні чавунні пластини труть одна об одну чимраз швидше, і вони верещать, і стогнуть, і скрегочуть нестерпним своїм чавунним скреготом…

«Над нами цей чи пролетить?»

І раптом вищання вже зовсім над головою. Ось воно пронизало мозок, застигло в ушах, промчало ураганом по м'язах, по крові, по нервах, змусило затремтіти їх частим дрібним тремтінням. І всі мимовільним швидким рухом втягають у плечі голови, нахиляються, ще тісніше туляться одне до одного, затуляють обличчя руками, начебто долоні врятують від розпеченого нестримного снаряда… Оглушливий удар… Всі здригнуться і так, закам'янілі, не ворушачи жодним членом, стоять цілу хвилину, наче чекаючи, що за вибухом станеться щось інше і навіть страшніше, ніж цей жахливий удар. По даху б'ють осколки; вони шурхотять у листі дерев, ламають гілля, падають на землю, здіймаючи бистрі, короткі вихори. Секунди затаєного дихання, могильної мовчанки, а потім хтось поворухнеться і все ще нетвердим голосом пожартує:

— Пронесло… Закурюй, хлопці…

Дивна річ — але. після цих жахливих хвилин розмова від- новлюється майже завжди жартом і майже ніколи нічим іншим. Потім замовкнуть і знову стоять, чекають нових вибухів. Так довгі-довгі години, до світанку… Кілька разів прибігав Потапов із сусідньої хати, забігав і до нього туди Федір, а потім знову йшов чергувати… Все-таки не покидала зухвала думка: якщо пощастить дізнатися, що міст зовсім цілий, — вдертися в місто хай навіть одним полком і самою лише раптовістю наскоку нагнати паніку, допомогти бригадам, які йдуть від Красного Яру…

Як тільки розвиднілось, стрільба вщухла… Перебралися на полустанок, де роьташувався штаб. Змучені безсонною ніччю, одразу поснули. А як смеркло — знову до мосту і знову почали намацувати: цілий чи ні? Розвідники дійшли вже до половини, але їх помітили, обстріляли кулеметним огнем… Федір з комісаром полку теж пішов до вагонів на посту. Пройшли вони кроків двісті і заспівали «Інтернаціонал»… Очевидно, дивне почуття переживали колчаківські солдати — вони не стріляли. Федір, скільки було сили, крикнув з мосту:

— Товариші!..

І тільки-но крикнув, знову заторохтіли кулемети. Припали до рейок і поповзли… Минулося щасливо. Вони доповзли до останнього прольоту, піднялися сходами, спустилися до хатинки. Пішли берегом, де залягли цепи.;. По траві в усі боки розкидалися бійці, деякі відповзли в ліс, там курили, збиралися невеличкими купками, інші на животі марширували до води, наповняли казанки, верталися і спорожнювали один по одному, вприкуску запиваючи хліб, передаючи один одному. їх можна було бачити, як раз у раз спускалися вони вниз берегом, ховаючи голову в гострій і цупкій осоці, перед самим носом похитуючи повним до країв казанком.

Ця ніч була така ж, як напередодні. Надійшли відомості, що дві бригади вже просунулися на тому березі від Красного Яру, значить, і тут наступає щось рішуче. Одна по одній пробують розвідки проскочити на той берег або хоча б до вагонів, які загородили дорогу, але ворог пильно охороняє всі щілини, всі дірки, де тільки можна було б проскочити… Ніч темна-темна… Там, на березі, тільки слабенькі вогні — нічого не видно, що діється у ворога. Десь о другій годині стихла артилерія… Тиша запанувала надзвичайна… Ледь засірів світанок.

І раптом із страшним гуркотом злетів міст, попадали в воду чавунні гіганти, яскраве полум'я заграло над хвилями… Стало видно як удень…

Всі, що стояли біля хатини, вискочили на насип і вдивлялись через річку, — так хотілося дізнатися, що ж там діється у ворога? І чому саме тепер, у цю годину, він знищив чавунного велетня? Отже, щось негаразд… Може, вже відступають?.. Може, і бригади вже близько підійшли до Уфи?

Всіх охопила гарячкова нетерплячка… Минали години. І як тільки стало відомо, що бригади справді йдуть *до міста, було дано команду переправлятися. З'явилися звідкись човни, повитягали з трави і спустили на воду маленькі зв'язані плоти, покидали колоди, осідлали їх і попливли…

Ворог відкрив часту безладну стрілянину. Видно було, що він дуже стурбований, а може, і в паніці. Артйлерія посилила вогонь, била по прибережних окопах ворога. По одному, по двоє, маленькими групами все пливли та пливли під огнем червоноармійці, допливали, вискакували, тут же на піску нагрібали поспіхом горбочки землі, лягали, ховали за них голови, стріляли самі…

Припікало сильне полудневе сонце. Смертельна спека. Піт струмками. Спрага.

І щораз ширшає, густішає, росте червоний цеп. Щораз упер- тіший огонь і щораз слабший, безпорадніший опір. Ворог деморалізований.

«Ура!..» Підвелися й побігли… Першу лінію окопів очистили, вибили одних, захопили інших, знову лягли… І тут же таки з ними лежали полонені — роззброєні, розгублені, сповнені смертельного переляку. Так, перебіжка за перебіжкою, чимраз далі від берега, чимраз глибше в місто…

З різних кінців входило у вулиці червоне військо. Всюди величезні натовпи робітників, несамовитими криками висловлюють вони свою бурхливу радість… Тут і захоплення, привітання доблесним полкам, і сміх, і радісні нестримні сльози…

Підбігають до червоноармійців, хапають їх за гімнастерки, — чужих, але таких дорогих і близьких, — ляскають дружньо, міцно стискають руки… Картина невимовної сили!

Засмальцьовані блузи шпалерами виклеїли вулиці, вони попереду юрби; все це щастя перемоги — головним чином, щастя для них…

Але позаду блуз і сорочок на тротуарах, у провулках, на парканах, у розчинених вікнах будинків, на дахах, на деревах, на стовпах — тут всі громадяни визволеної Уфи, і вони раді зустріти Червону Армію. Ті, що були дуже не раді, пішли геть, за Колчаком. Полками, полками, полками проходить червоне військо. Струнко, гордо виблискуючи багнетами, йде спокійне, сповнене свідомості своєї непереможної сили. Не забудеш ніколи цей мармуровий, величний спокій, який застиг на їхніх запорошених, змучених обличчях!

Зараз же, негайно і насамперед, — до тюрми. Чи залишився хоч один? Невже розстріляли до останнього? Розчиняються із скреготом на іржавих завісах важкі тюремні двері… Біжать коридорами… до камер, до одиночок… Ось один, другий, третій. Швидше, товариші, швидше з тюрми! Зворушливі сцени! Ув'язнені кидаються на шию своїм визвольникам, най- слабші і найзамученіші не витримують, вибухають істеричними риданнями… Тут, так само як і за мурами тюрми, — і сміх і сльози радості. А похмурий тюремний колорит надає побаченню якоїсь особливої, глибокої і таємничої сили…

Тікаючи від червоних полків, не встигли білі генерали розстріляти залишки своїх полонених… Але тільки залишки… Уфімські темні ночі та білі жандарми Колчака — тільки вони можуть розповісти, де наші товариші, яких похмурими партіями безповоротно і невідомо куди виводили щоночі. Ті, що лишилися живі, розповідали потім, яка це була жахлива мука — жити в чаду мерзенних знущань, безсовісного і тупого глузування офіцерських покидьків і щовечора чекати своєї черги в наступну ніч.

Звільнивши ув'язнених, розставили усюди караули: по місту — патрулі, на околицях — беззмінні пости… Ні грабежів, ні насильств, ніяких бешкетів і скандалів — адже це ввійшла Червона Армія, спаяна дисципліною, пройнята свідомістю революційного обов'язку… Цього ж першого дня приходили одна по одній делегації від робітників, від службовців різних установ: хто вітав, хто дякував за тишу, за лад, що встановився у місті.

Прийшла делегація від єврейської соціалістичної партії і розповіла про ті страхіття, яких за час колчаківщини зазнало тут єврейське населення. Знущанням і репресіям не було меж, у тюрму садовили без будь-яких причин. Ударити, побити єврея на вулиці всякий негідник вважав і за найкращу, і за безкарну втіху…

— Якщо будете відступати, — говорив представник партії,— всі до одного підемо з вами… Краще гола і голодна Москва, ніж цей блискучий і ситий диявольський кошмар.

Того ж дня єврейська молодь почала створювати загін добровольців, який влився до лав Червоної Армії.

Політичний відділ дивізії розгорнув широчезну роботу. В перші ж години було поширено у величезній кількості листівки, в яких роз'яснювалось становище. По місту розклеєні були стінні газети, а зранку почала регулярно виходити щоденна дивізійна газета. В усіх кінцях міста безперервно, один по одному, організовувались летучі мітинги. Жителі зустрічали ораторів із захопленням, багатьох тут же, на мітингах, качали, носили на руках — не за чудові ораторські здібності, а просто від радості, від надміру почуттів. Великий міський театр зайняли своєю трупою; тут усю роботу вже провадила невтомна Анна Микитівна, — вона возилася з декораціями, роздобувала по місту костюми, клопоталася з постановками, грала сама. Театр був весь час повний червоноармійців. Вже через кілька днів, коли поранений Чапаев приїхав у місто і прийшов у театр, він від імені всіх бійців вітав із сцени Анну Микитівну, підніс їй букет квітів, і весь величезний зал свою улюблену працівницю вітав громом криків і гучними оплесками — це була для неї найкраща й незабутня нагорода від червоних солдатів.

Місто відразу розворушилося, зажило новим життям. Про це особливо говорили ті, кому сіро і важко жилося при офіцерських «свободах».

За Уфу погнали Колчака інші дивізії, а 25-ту лишили тут на перепочинок, і більше як два тижні стояла вона в Уфім- ському районі. Час марно не пропадав, частини приводили себе в порядок після такого тривалого і виснажливого походу. Штаби й установи теж підтягалися і розбиралися потроху в усьому, що набралось, нагромадилось за час гарячого похідного періоду. З непослабною силою працював політичний відділ; на чолі його тепер замість Рижикова стояв Суворов, петербурзький робітник, на вигляд тихий, соромливий, але чудовий, невтомний працівник. Він у політвідділі проводив так багато часу, що тут його можна було застати кожної години. Певне, там же і ночував. Крайнюков, помічник Федора, близько зійшовся з Суворовим і весь вільний від доручень час теж проводив у політвідділі: вони вдвох виконували фактично ту величезну політичну роботу, яку перероблено було за цю двотижневу стоянку. Кличков тільки допомагав їм порадою і брав участь у різних нарадах, — час відбирала в нього робота з іншими дивізійними органами, з якими він і Чапаєв зіткнулися тут уперше після Белебея.

Незабаром почали надходити тривожні звістки з Уральського фронту. Там козаки мали успіх за успіхом, тільки ніяк не могли вдертися в обложений Уральськ. Відомості надходили через газети, через армійські зведення та телеграми, через листи, особливо багато через листи… Червоноармійці дізнавалися, що по їхніх рідних селах гасають дикі козацькі зграї, знищують господарство, вбивають, карають тих, у кого сини, чоловіки і брати пішли до Червоної Армії. Полки затривожилися, стали проситися на уральські степи, де вони з удесятеро більшою силою присягалися бИтися проти знахабнілих уральських козаків.

Чапаєв з Федором про це часто розмовляли і бачили, що перекинути дивізію конче потрібно і корисно, якщо тільки не стануть на перешкоді цьому якісь виняткові обставини. Не раз говорили з центром і Фрунзе пояснювали, який настрій створився серед бійців і який невигідний цей настрій для якогось іншого фронту, крім Уральського. А тут ще почали приїздити з тих країв біженці або просто добровольці, які не хотіли ніде служити, крім «своєї дивізії». Настрій загострювався. В центрі враховували обстановку: незабаром було одержано наказ про переведення в уральські степи. Піднесення в полках панувало надзвичайне — збиралися в похід, наче на урочисту веселу прогулянку. Чапаєв теж був задоволений не менш як рядові бійці: він переносився в степи, в ті степи, де воював уже багато місяців, де все йому знайоме, зрозуміле і близьке — не так, як тут, серед татарських аулів. Швидко закінчили приготування, і дивізія рушила в путь.

XIV. ВИЗВОЛЕННЯ УРАЛЬСЬКА

Уральськ довго був обложений козачим кільцем — аж до приходу Чапаевської дивізії, його визвольниці. Героїчна його оборона ввійде в історію громадянської війни визначною сторінкою. Відрізані від усього світу, уральці з честю витримали козачу облогу, багато разів із високою доблестю відбивали наскоки, самі робили вилазки, смикали ворога з усіх сторін. Змучений гарнізон, куди влилися добровольчою хвилею уральські робітники, ніколи не нарікав ні на втому, ні на голод — не було й думки про те, щоб віддатися в руки тріумфуючого ворога. Боротьба йшла не на життя, а на смерть. Усі знали, що середини тут бути не може і козачий полон означає фактично катування, тортури, розстріли… В самому місті викривалися змови… Місцеві білогвардійці ухилялися через голову місцевого гарнізону зв'язуватися з козачими частинами, діставали звідти вказівки, самі доносили козачому командуванню про те, що діється в місті… Вже вичерпувалися снаряди, патрони, кінчалися харчі, і, можливо, незабаром довелося б червоним героям битися самими багнетами. Але не лякало й це, — бадьорий і впевнений, спокійний і мужній був настрій обложених. А коли долинули до них звістки, що на підмогу йде Чапаєвська дивізія, зникли рештки вагань, і ще стійкіше, героїчно відбивались останні атаки ворога.

Великих боїв по дорозі до Уральська не було, хоч окремі сутички не припинялися ні на день. Козаки, що знали чапа- євські полки ще з 1918 року, не виявляли великої охоти битися з ними лице в лице і воліли відступати, поскубуючи там, де це вдавалося. По дорозі до станиці Соболевської козаки з двоїла броньовиками, пустивши кавалерію з флангів, пішли на Іваново-Вознесенський полк. Вони сподівалися, що під огнем броньовиків не встоять і кинуться тікати червоноармійці,— тоді б кавалерія знайшла собі роботу! Але вийшло все якось дуже просто і навіть зовсім неефектно: цепи лежали як мертві, посторонилися, пропустили в тил собі броньовики, строчили по несміливій кавалерії противника… А тим часом червона батарея чимраз влучніше, чимраз ближче до смертоносних машин клала снаряди. Страховища повернулися з тим, з чим прийшли. Тут навіть і втрат зовсім не було — так спокійно і організовано, так просто прийняли і ліквідували цей ворожий натиск.

А десь поблизу, там же таки біля Соболевської, оточили козаки відірвану од своїх роту червоних солдатів, і майже цілком її знищили. Послали на допомогу нову роту — потерпіла й вона. Послали третю — доля однакова. Лише тоді догадалися, що не можна такою маленькою підмогою як слід допомогти, що це тільки марнування живих і технічних сил. Послали полк, і він зробив, що треба було, з разючою швидкістю. Коли дізнався Чапаев, бушував немало, лаявся, погрожував:

— Не командир ти — дурень заплішений! Повинен знати назавжди, що козак не воювати, а щипати тільки вміє. От і щипав: роту за ротою, одну за одною… Ех ти, чапля! Всадити б як слід…

Незважаючи на щоденні безперервні сутички з козаками, полки посувалися швидко: пішим порядком верст по п'ятдесят на добу. В станицях і селах зустрічали червоних солдатів як визвольників, виходили нерідко назустріч жителі, вітали, допомагали як уміли і чим могли, ділилися достатками…

Самому Чапаеву зустріч улаштували надзвичайну, він у повному розумінні був тоді героєм дня.

— Хоч одне словечко скажи, — просили його мужики, — будуть ще козаки йти чи ти, голубчику, прогнав їх зовсім?

Чапаєв усмішливо покручував вуса і відповідав, добродушний, веселий, задоволений:

— Збирайтеся разом з нами — тоді не прийдуть, а коли в жінок спідниці будете нюхати, хто ж вас обороняти стане?

— А як же ми?

— Та так само-от, як і ми, — відповідав Чапаєв, показуючи на всіх, хто його оточував.

І він починав пояснювати селянам, чим міцна Червона Армія, як потрібна вона Радянській Росії, яке до неї має бути ставлення у трудової селянської маси.

Чапаеву міцно засіло в голову з десяток вірних, безперечних положень, які він почасти вичитав десь, а більше почув у розмові і запам'ятав. Наприклад, про класовий склад нашої армії; про те, що козаки не випадково, а неминуче є поки що в більшості своїй наші вороги; про те, що голодному центру треба допомагати негайно з ситих окраїн, і т. д. і т. д. Ці положення, такі переконливі й прості, він сприйняв з усією силою ясних і чистих своїх думок, сприйняв раз назавжди і безповоротно, пишався з того, що знає їх і пам'ятає, а де' небудь у розмові старався вклеїти їх неодмінно чи до речі, чи зовсім не до речі.

Мужикам-селянам ці положення він розвивав особливо охоче, а слухали вони його з увагою винятковою. Інший раз і нісенітницю всяку почне верзти, але загальний наслідок був завжди найкращий. Він, наприклад, з великими труднощами і зовсім неясно уявляв собі велике колективне господарство, систему роботи в ньому, взаємини між членами тощо, збивався нерідко «на дільбу», «самостійність» і т. д. З цього боку до ладу пояснити нічого не вмів, але навіть і від таких бесід виходило дещо позитивне. Він закликав до працьовитості, протестував проти пожадливості й корисливості, проти неуцтва і темряви, обстоював нові, вдосконалені способи праці в селянському господарстві. В одному селі він так мальовничо описував голод фабричних робітників, так жорстоко докоряв селянам за те, що вони, ситі, зовсім забули голодних своїх братів, що селяни зараз же постановили розпочати між собою збір зерна, щоб відіслати в Москву. Обрали й організаторів справи — тут-такй, на зборах, — і поклялися Чапаеву, що неодмінно пошлють у Москву все, що назбирають, а його, Чапаева, сповістять про це на позиції. Чи зібрали, чи відіслали — невідомо, а Чапаева оповістити їм не вдалося: вже недовго йому лишилося жити — незабаром Чапаева не стало…

Так наближалися до мети червоні полки, і скрізь їх зустрічали радісно. Незабаром вони були під стінами Уральська. Оетанній бій — і козаки повтікали, розірвавши кільце. З Уральська, верст за десять, виїхали назустріч керівники обложеного гарнізону, з ними ескадррн кавалерії, оркестр музики… Під грім «Інтернаціоналу», під радісні крики, із слізьми радості на очах зустрічались, обіймали один одного, хотіли зразу і багато один одному розповісти, але не могли — так переповнені були почуттям, зворушені, вражені.

— Федю! — гукнув біля автомобіля чийсь голос.

Кличков обернувся і побачив на високому вороному коні Андрєєва. Вони по-дружньому поцілувалися. В прекрасних ясних очах Андрєєва тепер було щось нове, чого Федір раніше ніколи не помічав, — вони дивились з якимсь посиленим недовір'ям, суворо і сухо. Можна було подумати, що він не радий навіть зустрічі, але голос, усі ці хороші, теплі слова, які зразу були сказані,— це все свідчить про протилежне. На лобі поглибшала зморшка, а одна, поперечна, над самим переніссям, лишалася весь час нерозгладженою, наче щілина.

Розговорилися, і Федір дізнався, яку діяльну участь брав Андрєєв у боротьбі із зрадництвом і змовами, що в них, як у тенетах, міг заплутатися обложений Уральськ. Круто треба було розправлятися з негідниками, рішуче і нещадно. Тяжка ця боротьба і наклала печать на його юнацьке обличчя — тяжку, глибоку, невитравну печать… (Незабаром обставини загнали Андрєєва в полк; там, оточений, після одчайдушної січі він був на шматки порубаний осатанілим ворогом).

В самому Уральську по вулицях не пройти — вони заповнені робітниками і бійцями. Висипало і все населення.

«Слава герою! Слава Чапаеву! Хай живуть полки Чапаєв- ської дивізії! Хай живе червоний вождь — Чапаєв!»

Ці радісні вигуки лунали по визволеному Уральську, і важко було Чапаеву з Федором пробиватися на автомобілі крізь тисячні юрби, які заповнили вулиці. На Чапаева дивилися з захопленням, кричали йому гучні привітання, кидали шапки вгору, співали урочистих переможних пісень… Місто прикрасилось червоними прапорами, всюди розставили трибуни, почалися мітинги. І коли виступав Чапаєв, юрба шаленіла, хвилювалась, як море в негоду, не знала меж захопленню. Його перше слово породжувало гробову тишу, його останнє слово відкривало простір новому шаленому захватові. Біля автомобіля його хапали десятки робітничих рук і починали підкидати вгору, а потім, коли від'їздив, всі бігли за автомобілем, наче хотіли догнати, ще і ще висловити йому свою подяку і це свіже, щире захоплення.

Полкам пошана була теж чимала: уральці постаралися оточити їх піклуванням і ласкавою увагою, шанували на парадах, організували безліч різних розваг, подбали про харчування, зібрали й оддали їм усе, що могли.

Свято тривало кілька днів — свято під розриви шрапнелі! Один снаряд влучив у театральний дах у той час, коли йшов спектакль. Але такі випадки нітрохи не порушували загального урочистого настрою. Козаки втекли за ріку, їх треба було негайно гнати ще далі, щоб не дати зібрати сили, щоб зняти загрозу з міста, щоб віддалити від них цей притягаючий магніт — Уральськ. Чапаеву найкращою нагородою були б нові успіхи на фронті, і тому, тільки-но минуло перше захоплення зустрічі, він уже незмінно мчав від полісу до полку, стежив за тим, як будувалися переправи.

Через річку налагоджували міст. А за річкою були вже два червоні полки, що перебралися на чім попало. Треба було поспішати з роботами, щоб переправити артилерію, — без неї полки почували себе безпорадно, і від командирів почали негайно надходити дуже тривожні відомості. Чапаєв чи то другого, чи то третього дня по приїзді в Уральськ рано-вранці пішов сам перевірити, що зроблено за ніч, як взагалі йде, посувається робота.

З ним пішов і Федір. На зеленому пагорку копошилися всюди червоноармійці: треба було перетягти па берег величезні колоди… І от на кожну наліпиться безладно чоловік сорок — товчуться, плутаються, а діло не йде… Скинуть колоду на передок воза, і тут, здається, вже зовсім би легко, а гуртом — знову ладу нема.

— Де начальство? — питає Чапаев.

— А он, на мосту…

Підійшли до мосту. Там на колодах сидів і спокійно покурював собі інженер, якому доручено було всю роботу. Як тільки побачив він Чапаева — гайда на середину; стоїть і оглядається, наче нічого й не було, начебто і весь час наглядав тут за роботою, а не покурював собі спокійнісінько на березі. Чапаев у таких випадках грубий і крутий без міри. Він ще сповнений був тих слізних прохань, які надходили з-за річки, він щохвилини пам'ятав і болів душею, що от-от полки за річкою загинуть… Дорога була кожна хвилина!.. Поспішати треба було щосили — недарма він сам зігнав сюди на роботу таку силу-силенну червоноармійців, навіть віддав половину своєї комендантської команди. Він увесь напружився турботою про цей міст, ждав мало не щогодини, що він буде готовий, — і раптом… раптом застає цілковиту неорганізованість, безглузду метушню одних, мирне покурювання інших…

Як злетів на міст, як підскочив до інженера, мов розлючений звір, та з розмаху, не кажучи ні слова, з усієї сили так і мазнув його по обличчю! Той захитався на колодах, мало не звалився у воду, затрусився від страху, знаючи, що зараз же може бути розстріляний… А Чапаев насправді-таки рвонувся до кобури, тільки Федір, приголомшений цією несподіванкою, утримав його від розправи. Крутою, добірною лайкою лаяв розлютований Чапаев тремтячого інженера:

— Саботажники! Я знаю, що вам не жаль моїх солдатів… Ви всіх їх ладні згубити, сволота окаянна!.. У-у-у… падлюки! Щоб в обід був міст готовий! Зрозумів? Якщо не буде готовий, застрелю, як собаку!..

І зараз же інженер забігав по берегу. Там, де висіло на колоді по сорок чоловіка, лишилось по троє-четверо, решту було переведено на іншу роботу… Червоноармійці квапливо запрацювали… Заходило ходором, закипіло діло. І що ж? Міст, який за два дні посунувся на якусь четверту частину, в обід був готовий.

Чапаєв умів примушувати працювати, але заходи в нього були виняткові й жорстокі. Часи були такі, що в деякі момен- 'ти і всякі заходи доводилося вважати простимими; прощали навіть найміцніший, найжахливіший із цих способів — мордобій. Бували такі випадки, коли командирові своїх же бійців доводилося лупцювати нагаєм, і це врятовувало всю частину.

Чи було неминучим це, що сталося на мосту? Відповіді дати неможливо… В усякому разі, безсумнівно те, що будування мосту було справою виняткової спішності, що сам Чапаєв і викликав до себе інженера не раз, і сам ходив, наказував, підганяв, лаяв, загрожував… Робота однаково посувалася поволі.

Чи була вона свідомим саботажем, чи була вона випадковістю — хто знає! Але того ранку чаша терпіння переповнилась — неминуче сталося, а міст… в обід був готовий. Ось приклади суворої, невблаганної, залізної логіки війни!

Бували у Чапаева і такі випадки, коли виявлялося в ньоїлу якесь похмуре самодурство, особлива наївність, що межує з нерозумінням найпростіших речей.

У той приїзд до Уральська, може, через тиждень або півтора, якось удень вбігають до Федора ветеринарний лікар з комісаром. Обидва тремтять, у лікаря на очах сльози… Тремтять, квапляться — нічого не зрозуміти. (Ветеринарні комісари взагалі народ ніжний).

— В чому річ?..

— Чапаєв… лається… кричить… застрелити…

— Чого лається? Кого хотів застрелити?..

— Нас… нас обох… Або в тюрму, каже… або розстріляю…

— За що ж?

Федір посадив їх, заспокоїв і вислухав дивну, майже неймовірну історію.

До Чапаева з села приїхав знайомий мужичок, відомий «коновал», що займався ветеринарним ремеслом років з ві- сім-десять. Чоловік, видно, бувалий і безумовно на своїм ділі знається. І от сьогодні Чапаев викликає дивізійного ветеринарного лікаря з комісаром, садовить їх до стола. Тут-таки й мужичок. Чапаєв «наказує» лікареві екзаменувати в своїй присутності «коновала» і видати йому посвідку про те, що він, мужичок, теж, мовляв, може бути «ветеринарним доктором». А щоб папірець був міцніший — хай і комісар підпишеться… Екзаменувати суворо, але щоб саботажу ніякого.

«Знаємо, — каже, — ми вас, сучих дітей, — жодному мужикові на доктора вийти не даєте».

— Ми йому кажемо, що так і так, мовляв, екзаменувати не можемо і документа видати не маємо права. А він як схопиться, як стукне кулаком по столу. «Мовчати! — каже — Негайно екзаменувати при мені ж, а то в тюрму, сволоту… Розстріляю!..» Тоді-то комісар на вас указав. «Підемо, — каже, — спитаємо, як самий екзамен робити, порадимося…» Почув про вас — нічого. П'ять хвилин строку дав… чекає… Як же ми тепер підемо до нього?.. Адже застрелить…

І обидва вони запитливо, благально дивились на Кличкова…

Він залишив їх у себе, нікуди не дозволив ходити — знав, що Чапаев з'явиться сам. І справді, через десять хвилин вбігає Чапаев — грізний, злий, очі палають. Прямо до Федора.

— Ти чого?

— А ти чого? — усміхнувся той його грізному тону.

— І ти з ними? — прогримів Чапаев.

— У чому? — знову усміхнувся Федір.

— Всі ви наволоч!.. Інтелігенти… У мене зараз же екзаменувати, — звернувся він до тремтячої «ветеринарії», — зараз же гайда на екзамен!..

Федір побачив, що діло обертає на серйозне, і вирішив перемогти Чапаева своєю звичайною зброєю — спокоєм.

Коли той кричав і потрйсав кулаками у Федора під носом, загрожуючи і йому, що чи розстріляє, чи поб'є, Кличков урезонював його доказами, намагався довести, яку дурницю він зробить, видавши таку посвідку. Але переконування цього разу впливало якось особливо туго, і Кличкову довелося піти на «компроміс».

— От що, — порадив він Чапаеву, — цього питання нам тут не розв'язати. Давай пошлемо телеграму Фрунзе, спитаємо його — як бути? Що відповість, те й будемо робити, — згода?

Ім'я Фрунзе завжди на Чапаева впливало заспокійливо. Притих він і „цього разу, перестав скандалити, згодився мовчки. Комісара з лікарем відпустили, телеграму написали й підписали, але посилати Федір утримався.

Через п'ять хвилин по-приятельському пили чай, і тут у спокійній бесіді Кличкову нарешті вдалося переконати Чапаева в необхідності спалити й не показувати нікому телеграми, щоб не наробити сміху. Той мовчав — видно було, що згоджувався… Телеграму не послали…

Таких курйозів у Чапаева було скільки завгодно. Розповідали, що в 1919 році він нагаєм лупцював когось із досить високопоставлених, другому відповів матом по телеграфу, третьому накладав на розпорядженні або на клопотанні таку «резолюцію», що аж вуха в'януть, як прочитаєш. Самобутня постать! Багато чого він ще не розумів, багато чого не переварював, але вже багато до чого розумного і світлого тягся свідомо, не тільки інстинктивно. За два-три роки в ньому дещо відпало б остаточно з того, що вже починало'відпадати, і набув би він багато з того, що його починало цікавити і заповнювати, притягати до себе непереборно. Але судилось інакше…

XV. ФІНАЛ

Дивізія йшла на Лбищенськ. Від Уральська до Лбищенська понад сотню верст. Степи і степи навкруги. Тут козаки — у себе вдома, і зустрічають вони скрізь підтримку, співчуття, всіляку допомогу. Червоні полки зустрічають вороже. Де лишається частина населення в станицях, там слова доброго не почуєш, не те що допомогу, а здебільшого ці козацькі станиці до приходу червоних частин уже начисто порожні, хіба тільки подекуди трапиться забута зовсім старенька бабуся. Козаки, відступаючи, налякали населення «головорізами-біль- шовиками», і станиці підіймали на возах усе своє домашнє добро, лишали тільки хліб по коморах, та й той часто палили або з піском мішали, з гряззю, перетворювали в гидку рідоту. Колодязі майже скрізь були отруєні, багато з них засипані до половини, не було залишено жодного цебра. Все, що треба і можна було нівечити, нівечили, аж не впізнати. Потрібні будівлі поламали, зруйнували, спалили. Створювалось таке враження, наче козаки відходять безповоротно. Відступали вони тут, за Лбищенськом, з безперервним боєм, билися запекло, чинили опір упёрто, наполегливо й майстерно…

Штаб Чапаєвської дивізії стояв в Уральську, а передові частини пішли вперед на кілька десятків верст. Не вистачало снарядів, патронів, обмундирування, хліба… Голодні червоноармійці толочили хлібні рівнини, по станицях знаходили гори необмолоченого хліба, а самі лишалися без їжі. Нестатки були тоді жахливі. Навіть запліснявілий, прогнилий хліб іноді не потрапляв на фронт протягом тижнів, і червоноармійці буквально голодували… Ох, які це були важкі, нестерпні дні!

Майже щодня Чапаєв з Федором на автомобілі мчали то в- одну бригаду, то в другу. Тут шляхи широкі, рівні, пересуватися можна дуже швидко. А коли поламається, бувало, машина (ой, як це часто бувало!), сідали на коней і за добу відмахували верст по півтораста, виїжджаючи на світанку, і на ніч повертаючись до Уральська. Чапаєв чудово розбирався в степу і завжди точно визначав місцерозташування станиць, хуторів, доріг і доріжок. Але одного разу і з ним трапився гріх — заблудив. Про це блукання в степу у Федора в щоденнику записано під заголовком «Нічні вогні». Випишемо звідти, але запам'ятаймо, що тут не передано і десятої частини своєрідності й оригінальності тих настроїв, якими жили тієї ночі в степу, товариші, що заблудилися з Чапаєвим на чолі. Багато дечого з «нічного» він не зумів як слід-описати, а до того ж і взагалі його, це «нічне», надто важко передати.

Нічні вогні

Треба було відвідати Сизова. Зібралися швидко: посідлали коней, взяли з собою чоловік дванадцять вірних супутників і помчали… Минули Чаган і біля шляху, загидженого кінськими трупами, — прямо до озера, через степ. Хлібами, високими травами, квітчастими, барвистими луками дісталися до озера- калюжі. Виїхали на косогір, позлізали з коней, спустилися до води. Коні пили жадібно, ми — ще жадібніше. Була вже година п'ята-шоста. Верст на тридцять не зустріли далі жодного хутірця. Кидались у кожну галявину, шукали воду, але не знаходили і мучилися через нестерпну спрагу. Віддалік, на вершечках сиртів, показувались верхівці — це, мабуть, козацькі дозорці та вартові. Кожної хвилини тут можна було сподіватися з першої ж лощовини раптового козацького наскоку. Це в них улюблений прийом. Виждати десь у засідці, пропустити кілька кроків, а потім налетіти ураганом з гиканням і свистом, блискаючи оголеними шаблями, потрясаючи списами, — налетіти й рубати, колоти раптово, поки не встигнеш стягти з плеча гвинтівки. їхали й озирались, заглядали в кожну діру, були напоготові.

Димчасті легкі хмарки раптом помутнішали, згустились і зовсім низько спустилися чорними хмарами. Стало швидко смеркати. Зашумів вітер, помчав по полю і ще тісніше зігнав докупи похмурі, зловісні хмари.

От упали перші краплі — ще, ще, ще… Почалася справжня степова злива — оглушлива, часта і сильна ударом. Всі одразу промокли. Я, як на гріх, був у самій тонісінькій сорочці і швидше за всіх промок аж до печінки. Стало холодно, кидало в жар і холод, тремтіли руки, клацали зуби. Осторонь замаячили якісь зруйновані мазанки — залишки колишнього селища. Біля них, видимо, копошились люди.

Під'їхали і тут застали двох обозників. Бідолашні почували себе зовсім безпомічно. їхній полк пішов далеко вперед, а в них саме тут щось трапилось: лопнули колеса, та й конячка звалилась, не підіймається ніяк. Вирішили залишити все біля колодязя, а самі — полк доганяти, поки не попали до козаків у лапи. Ми в них знайшли четверть, прив'язали її на віжках, на самому кінчику камінь прикріпили, спустили в колодязь… Хоч і знали, що отруюють часто колодязі, та відганяли страшну думку, — її переборювала спрага. — Довго чекали, поки у вузьку шийку натече вода, а як напились — тут же стало й зовсім сутеніти. Дорогу ледь видно було в траві, але загальний напрям "знали точно і тому знялися впевнено. Від'їхали верст із чотири, вирішили звернути і їхати прямо степом, на вогонь, що блимав вдалині. Лишалося, за нашими підрахунками, верст п'ятнадцять, і години через півтори думали бути на місці. Про вогонь подумали-подумали і вирішили, що це багаття горить у нашому цепу — а може, і не в нашому, та це однаково: свій цеп не перескочиш, упрешся… їдемо. Мовчимо. Поки були сухі, перед дощем пісень усе співали, та гукали, та гикали, а тут притихли — ні пісень, ні гучних розмов. Хоч про багаття і міркували, що, мовляв, «свій цеп не перескочиш», проте була й інша думка у кожного: «Ану, як помилились та їдемо прямо в лапи до козаків?»

І від цих думок ставало якось моторошно, лізло в голову різне чортовиння. Даремно черкав Чапаєв сірника за сірником, даремно водив пальцем по карті, а носом по компасу — нічого з того не виходило, і їхали навмання, наосліп, самі не знаючи куди. Вогник спереду то спалахував, то завмирав, і коли завмирав, ставав блідий, тьмяний і безмежно далекий, набирав якоїсь дивної таємничості, наче це не вогник, а мана, примара, яка жартує з нами в нічній пітьмі. Ми гадали спочатку, що всього тут якихось іність-вісім верст, але вже проїхали добрий десяток, а він, вогник, так само, як і раніш, спокійно мерехтів і то наближався, то зникав десь далеко- далеко… Стали думати-гадати: та чи ж багаття це? Може, ліхтар світить звідкись з височенного далекого стовпа?.. Але чому ж він наче все віддаляється, тікає?..

Вирішили далі не їхати. З дороги давно вже збилися вбік. Коні ступали по високій мокрій густій траві, зачіпали її копитами, і вона Хрустіла, рвалась, як соковиті дзвінкі нитки. Праворуч замерехтів другий вогник — і теж наче зовсім недалеко, але, проїхавши з версту, переконалися, що й тут наче не все гаразд. Он ще один, другий, третій… У чорному, пустому і могильно-тихому степу ставало моторошно… Дощу то нема, то знову застукотить по змоклій благенькій одежинці… Бр-р-р!.. Як холодно!.. А як це погано, коли холодні струмки течуть за шию, за спину, на груди, наче змійки пов- зуть по тілу… Тепер би в хату, до теплої печі, погрітися трохи… А попереду ціла ніч, і все така ж холодна, така ж дощова, мокра, непривітна. Настрій* упав геть. їхали і їхали — але куди? Часом здавалося, що повернули назад, проїжджаємо знайомі місця, крутимося навколо одного, немов зачарованого, місця… Як тільки шелест десь збоку, швидко повертаємо голови і пильно-пильно вдивляємось: чи не роз'їзд козацький? Може, вистежили… підкрались… ідуть по слідах… по п'ятах… і от зараз… раз… два… три… Чортзна-яку силу має над людиною нічна пітьма! Вона навіть найсміливіших, найхоробріших робить безпомічними, надумливими, полохливими… Он осторонь начебто чорніє щось довге, щось дуже незграбне… Вислали двох. Вони з різних боків тихою риссю поїхали в той бік і, повернувшись, сповістили, що це скирти необмолоченого хліба… Вирішили спинитися і тут, під скиртами, чекати світанку… Коней не розсідлували, навіть не стриножили. Кілька чоловік, міняючись через кожні дві години, повинні були вартувати цілу ніч.

Гвинтівки — заряджені, готові — були у кожного під рукою на випадок раптового нападу. Примостилися коло снопів, викопали в соломі невеличкі ямки, всунули себе всередину… Дощ не вщухав ні на хвилину… Я умостився був досить добре і соломи на землю накидав чимало, а через кілька хвилин уже відчув себе в калюжі, і було нестерпно нудотно, гидко від цієї сльоти, холодно і бридко. Чапаев сидів поруч, устромивши обличчя в промоклу солому, і раптом… заспівав — тихо, спокійно і весело своєї улюбленої: «Сижу за решеткой в темнице сырой…» Це було так несподівано, що я подумав одразу, чи не помилився? Може, мимрить щось невиразне, а мені почулася пісня?.. Але Чапаев справді співав…

— Василю Івановичу, та ти що?

— А що? — озвався він глухо.

— Почують. А що, як роз'їзд?

— Не почують, я тихенько… А то, холодно дуже та гидко тут у воді…

І від цієї хорошої, простої відповіді мені самому неначе полегшало.

— А от, Федю, згадую, — каже Чапаев. — Розповідали мені, що заблукало якось у пустелі двоє… Ну, як ми тут з тобою, тільки їх було двоє всього… Кинули їх там чи самі відстали — тільки сидять на пісочку, а йти їм нікуди… Нам хоч уночі… Ну, гаразд… Сонце зійде — знайдемо, а вони куди? І ніч і день — все пісок навкруги: і туди пісок, і сюди пісок, більше нема нічого… Води у них по фляжці висіло — не п'ють.

Помирати не хочеться, а знають — як вип'ють усе, так і смерть прийшла… Тільки водою і жили. Три дні все вкупі ходили, а знайти нічого не можуть, не бачать кінця…. На четвертий день упав один. «Я, — каже, — помираю, а ти поруч лягай: ходили вкупі — вкупі й ляжемо…» Упав на пісок, та й кінець… Той, що один лишився, посидів над другом, а в того, бачить, і зуби вищирились, очі олов'яні розплющились. Страшно йому стало самому в пустині… Ану… піде він з цього місця, а й жаль стане. Походить-походить та й знову сюди оглядається, щоб не загубити — боїться… Хоч і мертвий той, а все начебто вдвох… Так-от дивись, що вийшло. На нього верблюди прийшли — там караван був… от і жива людина. А друга в піску поховав… Оце-то так! Тут нікуди не підеш, коли з усіх сторін пісок на тисячі верст розсипається… Що тут? — обернувся він швидко вбік і схопився. Федір за ним, схопився і Петька… Схопили гвинтівки, застигли, чекаючи. Через кілька секунд виступила з темряви постать вістового, за ним, пожвакуючи і похропуючи, підійшли коні… Знову полягали в колючі, жорсткі снопи…

— А ти що це, до чого розповів? — спитав Чапаева Федір.

— Та пригадалося… Я завжди, як самому погано, згадувати починаю, кому, коли і де було ще гірше, ніж мені. Так надумаю і бачу, що терпіли люди, а тут і мені — чому б не потерпіти? Я от чув іще, ніби на морі корабель розбило, а матрос обнявся з колодою та по хвилях і гуляв два дні, аж поки його врятували… Тут-от і подумаєш, як ото йому було, коли ноги в воді, та й сам, того жди, туди ж шубовснеш… А живий лишився…

За розмовою збилися тісніше докупи… Петька слухав дуже уважно. Коли йому треба було відкашлятися, затуляв долонею рота, тикався ще глибше в солому і там хрокав якось невиразно. В темряві його блискучі чорні очі світились, як у кота… Тільки Чапаєв скінчив, Петька швидко поглянув на нього і весь аж сіпнувся — видно було, що йому самому смертельно хочеться щось сказати.

— Я от… дозвольте? — звернувся він до Чапаева.

Але той нічого не відповів і мовчки гладив вуса.

— Я хоча б, — вів далі Петька, — на Дону, в вісімнадцятому… Нас козаки в сарай чоловік двадцять замкнули. Ранком, кажуть, розберемося, хто тут у вас більшовик… А не скажете, то й усі за більшовиків підете. Капут, одне слово. Знаємо, що розстріляють, сволота… Ми ото дошку одну помалу чик та чик, чик та чик — вона й одповзла… Я в них найменший. Лізь, кажуть, ти перший, а коли попадешся — на нас не кажи… Сам, мовляв, один поліз… Вартового поріши каменем, зразу, чи що, побачиш як… Одне слово, поліз я. А ніч, от як сьогоднішня: дощик іде, а вже темінь яка, темінь яка!.. Я ото тихенько ногу просунув — нічого… Я нахилився… плечем… руку з головою випустив, другу ногу виставив… Дивлюсь — на землі, вийшов біля самого сарая, а за рогом — на тобі, вартовий стоїть… Ліг на пузо, думаю: проповзти треба спочатку, щоб його розглядіти, — сидить чоловік чи ходить… От по грязюці, мов черв'як, пливу, а хлопці висунули голови, дивляться… Він на паліні сидить і голову схилив, — спить, може, думаю… Взяв тут цеглину — з сарая дали, а як доповз до нього, та як смальну його, та по виску його. Клюкнув, бідолаха, у землю і крикнути не знав що… А я його ще разів чотири стукнув — забризкався кров'ю, вимазався… Вийшли ми всією артіллю — сарай скраю був… Ми тут поповзом всі, поповзом, так і втекли непомічені… Знали, де від своїх відбились, знайшли… Е-ех, теж страху було!..

— Страх страхом, а живий, — зауважив якось невиразно Чапаев.

— Живий! — потвердив зраділий Петька, потішений увагою. — І всі живі — так артіллю і доповзли… їй-право…

— Вірю, — посміхнувся Чапаев.

Петька знову прикрив рукою рота і два-три рази хрокнув у солому…

— От сплять, — показав Чапаев на супутників, що лежали навкруги. — А я не можу і ніколи не засну, коли щось таке..;

А все-таки втома своє взяла. Коли перестали розмовляти і притулилися знов в глибині скирти, задрімали чуйною нервовою дрімотою, раз у раз прокидаючись від найменшого шелесту… Так продрімали до світанку, а тільки замерехтіло першою, білястою каламуттю, підвелися потомлені, промоклі, тремтячі від холоду, змучені безсонною ніччю. Зігрітися вирішили швидкою їздою. І справді, тільки Чапаев розібрався на карті й вибрав напрям, поскакали на ближчий сирт і тут, уже через кілька хвилин, відчули себе бадьоріше. А коли стало сходити сонце — зовсім повеселішали. З сирту помітили обоз і хотіли прямувати до нього, але обозники, побачивши групу кінних, кинулися навскач тікати… Петька помчав за ними кар'єром — хоч би тільки довідатися, свої чи ні. Решта їхала рівною риссю… Обоз, як виявилось, був свій — саме з тієї бригади, до якої їхали… Через півгодини під'їжджали до хатки, де оселився Сизов із своїм польовим летучим штабом… Містечко звалося Усіхою!..……………………………..

…Ще не було шостої години, а Сизова з комісаром застали на ногах. Вилізши на плоский дах мазанки-хатинки, вони водили біноклі з боку в бік, уважно вдивлялися, про щось радились між собою. Коли помітили тих, що під'їздили, спустилися вниз і ввели їх у брудну напівтемну хатинку. Вигляд у них був жахливий: блідо-зелені, трупного кольору обличчя, гарячкові очі, крайній ступінь змученості і печать якоїсь приреченості в поглядах. Обидва були без гімнастерок, у спідніх сорочках, — духота й жара в халупі, не можна було працювати в одязі. Сизов був совсім босий. Ноги брудні, запліснявілі, видно, останній раз мився в лазні, мабуть, кілька місяців тому… Від безсонних ночей і неймовірного напруження в нього тремтіли руки, а коли починав квапитися в розмові, голос зривався, він починав захлинатися словами, а кадик здригався нервово, то втягуючись, то вискакуючи несподівано; пересохлі бліді губи були глибоко потріскані. Сизов уже жодного слова не міг сказати спокійно: він викрикував високим протестуючим фальцетом, махав руками в. такт своїй мові, бив кулаками в груди, доводячи те, що ясно було й без доказів, — доводив, що без патронів та снарядів воювати не можна. Місце було тут рівне, видно з даху далеко, і Сизов у бінокль чудово бачив розташування козаків.

— Так-от, будуть патрони, товаришу Чапаєв? — спитав він надсадним голосом і подивився Чапаеву в обличчя, ловлячи і погляд, і перше слово…

— Підвезуть… наказано…

— Що ж з того, що наказано… Я не можу далі!..

— Та зажди… Ну, звідки я тобі візьму? Адже не з собою везу, — урезонював Чапаєв. — Кажу — везуть, скоро повинні бути…

— Знаєте, — переводив Сизов з одного на другого свій гарячковий, напівбожевільний погляд, — ми з комісаром цілий день з цього даху не злазимо. Тут більше нема звідки… А по чотири атаки на день, падлюки, роблять… По чотири атаки! Ми все бачимо: як і готуються, як і лава несеться, — все видно звідси. А як слід — нічого не можемо: патронів нема… Вчора наказав через третього… Потім — через п'ятого… Тепер через десятого стріляють… На десять кроків підпускаємо… Ручними бомбами тільки й рятуємося… Нема змоги ніякої… Адже чо-ти-ри рази на день! А місце — бачили самі… Простирало.

— Наказ на завтра одержали? — спитав Чапаєв і оглянувся…

— Одержав… Тут усе свої,— заспокоїв Сизов. — Але що ж без патронів — я не зможу цього нічого… голими руками не можна…

— Ну, знаю, — починав сердитися і Чапаев, — знаю, нащо говориш по-пустому? Тобі зразу поможуть. Шмарін починає… Сили на нього будуть відтягнуті… а ти…

— Ясно, — згодився Сизов, — тільки-от одне: патрони…

— А снарядів як? — спитав Чапаев.

— Та теж. Ну, тут сяк-так ще. Хліба… Хліба ані крихти… От і вас нічим почастувати — ані скоринки нема, їй-бо… Тільки воду — он, у чайнику…

— Разом і хліб грузовики везуть, — пояснив Чапаев. — Ми зараз же до Шмаріна, чекати ніколи… Ну, прощай!..

З важким почуттям їхали від Сизова… їхати треба було верст п'ятнадцять. Голодні коні, голодні самі, але знали, що до Шмаріна ще звечора мали прийти харчі, тому, як тільки приїхали, зараз же організували сніданок. Шмарін парився над наказом дивізії — йому з бригадою завтра вранці починати дії. Завданню припало дуже серйозне, обміркувати треба дуже тонко, а порадників у Шмаріна раз-два — та й годі. Закликав він начальника штабу, але що ж від нього дізнаєшся особливого? Незначна особа. Начальник штабу у Шмаріна, здається, в писарях перед тим сидів, а тут нікого було поставити — ну й ткнули. Сидить хлопець, тямить дещо, недурний, але по штабній премудрості — їй-право, нічого не чув і не знає. Побалакали за чаєм, дізналися докладно, що тут за обстановка, яке де житло, чи далеко, скільки сил у ворога і наскільки можна вірити одержаним відомостям, чи чутно, щоб сам він, ворог, готувався до чого-небудь тепер же. Все це з'ясовано було ще у приватній розмові, а як тільки підживилися, зараз же сіли за карту, і Чапаев якнай- докладніше став пояснювати Шмаріну, як треба провадити* операцію від першого моменту до останнього. Просто захоплювала чапаєвська передбачливість і точність викладок, яку він тут робив. Здатність ураховувати найменші обставини — його особлива, характерна риса.

— Коли отак почнеш — от що вийде, а у Сизова от що буде на той час… Потапов за річкою буде от у якому становищі…

Ураховував швидкість руху знесилених, майже босих і хворих бійців, кількість і швидкість підвозу патронів, снарядів, хліба; брак води; зустрічі з населенням або цілковитий відхід; серйозність і обсяг проробленої розвідувальної роботи, готовність козаків до зустрічі; зусилля, на які здатна бригада Сизова; розходження в сторони доріг і швидкість руху по бездоріжніх луках…

Все, геть усе прикидав і вивіряв Чапаєв, робив зразу три- чотири припущення і кожне обгрунтував сумою наявних, супутніх і попередніх фактів і обставин… З ряду можливих оборотів справи вибирався найімовірніший, і на ньому зосереджувалась увага, а про всі інші радив тільки не забувати й пам'ятати, коли, що і як треба робити.

Нарада тривала години зо дві. Коли все було скінчено, зібралися вже було їхати назад у штаб дивізії, аж тут прийшли з бригадного резервного полку, який стояв від позиції версти за дві, і запросили… на спектакль. Щось неймовірне. Назавтра таке серйозне діло, тут поряд окопи ворога — і раптом спектакль!

— Це завжди так, — усміхнувся Шмарін. — Як тільки приїдуть, хлопці вже піджидають, і тут хоч бій починай, а став… Страх які охочі!..

— Таж тут так близько.

— А чого їм… Було так, що, коли все, спокійно, з окопів половина виповзала. Подивляться одну дію — назад, а за ними інші… Так і передивляться всі до одного…

— Тут і ставили поряд?

— Поряд… Анна Микитівна — метка, вона з ними все сама їздить… Почують ще де червоноармійці, що вона з театром поспішає,— вже ждуть-ждуть її, ждуть-ждуть… Підготовляти все самі почнуть… Буває, тільки вона сюди, а тут і сцена, дивись, давно збита… Парканів у станицях поламали — ай-ай!

Чапаєв з Федором знали, що за останні тижні Анна Микитівна створила пересувний театр, але ніяк не припускали, що вона так близько до окопів ставить спектаклі, а вона сама про це тим часом мовчала: в бригаді, каже, ставлю… Ну й не допитувались. А коли в бригаду поїдуть, тільки-тільки про воєнні справи встигнуть побалакати. Тепер з розмов виявилося, що якось, посуваючись степом, вона зі своєю мандрівною трупою попала якраз під обстріл. Бригада йшла в наступ, і полк, біля якого в цей Час опинилась трупа, вже знявся з місць, пішов уперед… Не довго думаючи, актори залишили на возі по візникові, а самі взяли гвинтівки і пішли рядовими… Анна Микитівна завжди була верхи. Вона під'їхала до комісара полку, через десять хвилин разом з ним і ще з п'ятьма бійцями поскакала у розвідку… Дивні були часи! Артист, організатор, політичний працівник, пропагандист і агітатор, комісар — усе це зливалося насамперед в одне поняття: боецьі Дивізійну трупу, саме за це й любили особливо червоноармійці, що вони відчували тут свого ж брата бійця, який завжди з ними, а коли треба, то разом іде в наступ…

Чекали червоноармійці цю свою трупу завжди з величезним нетерпінням і, як правило, знали в кожний момент і якнайточніше, де вона зараз перебуває, в якій бригаді, чи довго там пробуде, сюди приїде чи в іншу бригаду. І коли знали, що трупа їде до них, — настрій підносився, з уст в уста переказувалося про це, як про величезну радість. Починалися готування. А коли трупа прибувала на місце, дуже часто навіть з мізерних своїх коштів улаштовували їй дружнє частування… Підмостки, звичайно, збивали заздалегідь, і якщо знімалися з місця, виходили у відкритий степ, — знали, що дерева там знайти неможливо, а трупа от-от підійде, — всю цю гору дощок так і тягли за собою…

Яка ж це була радість, яке велике свято, коли встановлювали сцену! Цікавих було так багато, що їх по-приятельському доводилося розганяти, щоб не вешталися, не заважали розставляти й укріпляти декорації, готувати костюми, гримуватися. Бувало так, що який-небудь особливо уїдливий чер- воноарміець стоїть-стоїть біля розчиненої скрині з костюмами, милується там на різні фраки та сюртуки, а потім, коли відвернуться, висмикне оздоблений кольоровий камзол, напне з тріском та з веселою, вдоволеною пикою і гукне:

— Хлопці, дивись на короля!

Ну, звичайно, «короля» зараз же беруть «під ребра», стягують з нього королівський одяг, іноді по шиї дадуть разів два-три, і він — кудись до куліс, подивитися, чи не можна й там чого-небудь на себе надягти, пореготатися…

Цей час готувань до спектаклю, мабуть, чи не більшою був розвагою, ніж самий спектакль… Артисти починають одягатися… Але куди сховатися від глядача, щоб вразити його все-таки чарівністю несподіванки?.. Ткнуться туди-сю- ди — нічого не виходить. Тоді з двох зол вибирають менше: або всі тут наперед надивляться один за одним, або вже невелику компанію відрядити, їм показатися, а зате іншим — ні-ні… Так і роблять. Виберуть чоловік сорок-п'ятдесят, тут одягаються, тут приміряють парики, гримуються. Тільки ахаєш, як згадаєш, скільки витрачено вугілля на цей самий грим! Можна собі уявити, що за багатства театральні були в 1919 році, коли чорну суху скоринку вважали за багатство! Хіба ж до гримів було дорогих! Якщо й пропаде, бувало, що цінне з цього, то «марно» не витрачають, а в якісь там «високоурочисті», особливі випадки — скажімо, перемога велика, обмундирування привезли, пайок збільшили, та хіба мало в полку своїх особливих позиційних радощів!

Грали актори не так щоб знаменито, а все-таки враження справляли чимале. Треба віддати належне Анні Микитівні: з невеликого вбогого репертуару вона вміла вибирати, як на ті часи, найкращі п'єси. Грала сама, розуміла бійцяч знала, що йому потрібна була проета, зрозуміла, сильна, своєчасна річ… Такі знаходились. Кілька з них були навіть написані своїми дивізійними письменниками… Деякі — не безталанно… Багато (більшість) — незграбно, нелітературно, зате мали непоясниму самородність, силу, правильний ухил, правильні думки і сильні почуття при цілковитому часом невмінні ці думки й почуття втілити в художню форму. Репертуар слабенький, але, як на ті часи, не з убогих; в інших місцях було гірше, слабше, а то й просто шкідливими п'єсами підгодовували…

Потрібна була виняткова любов Анни Микитівни до діла, щоб зовсім з нічого створити цей пересувний, такий улюблений бійцями театр — і в якій же обстановці! Це не диво, що при інших, при сприятливих умовах вони народжувались. А тут-от, коли нема нічого під руками, коли частини в безперервних і тяжких боях, — тут заслуга справді-таки чимала.

Бувало, на двох, на трьох верблюдах і плуганяться степом… Самі пішки, майно на горбах верблюжих приладнане… Де можна — коней діставали; тоді всі на возах розмістяться і від полку до полку, від полку до полку, а там уже давно виглядають дорогих гостей…

Коли Чапаєв і всі присутні дістали запрошення «завітати» на спектакль, виявилося, що все вже було готове, зараз же можуть «занавіску підіймати», як доповів хтось із червоноармійців… Вирішили з'їздити — чого ж ні? Тут зовсім недалеко. Тим паче, що у Шмаріна коней довелося однаково обмінювати на свіжих. Коли під'їздили до маси глядачів, там уже було відомо, кого піджидали. Всі оглянулись. З уст в уста полетіло поквапливе: «Чапаєв… Чапаєв… Чапаєв…»

Картина чудова! На землі, біля самісінької сцени, перші ряди глядачів лежали на животах: за ними друга група сиділа нормально; за тими, що сиділи, позаду їх, третя група стояла навколішки, наче на молитві в страсний четвер; за цими — і таких була більшість — стояли на весь зріст… По- заду них — десятків зо два возів, і на возах сиділи знову ж таки глядачі. Закінчували цю оригінально розташовану юрбу кавалеристи — на конях, у повному озброєнні… Так розмістилося кілька сотень чоловік, і на зовсім рівній галявині — всі бачили, всі чули…

Чапаева, Федора, Петьку пропустили вперед, помістили в «другому ярусі» — сидіти на землі.

Ставили якусь невеличку триактну п'єску, написану тут же, в дивізії. Зміст був надзвичайно серйозний, і написана вона була непогано. Показували, як червоні полки проходили через козацькі станиці і як козачки зустрічалися з нашими жінками-червоноармійками, як їх цурались і проклинали спочатку, а потім починали розуміти… От входить полк… Червоноармійки, здебільшого комуністки, одягнеш по-чоловічому: сорочка, штани, чоботи, штиблети, постоли, комунарки на голові або задраний картузик, і волосся стрижене — то наголо, то під гребінку. Зустрічають їх жінки-ко- зачки, одвертаються, плюються, а інші глумляться або потішаються в розмові:

— Чого ти, дурепо, штани напнула? Що ти з ними робитимеш?

— Гей, солдате! — гукає козачка червоноармійку. — Для чого тобі ширінька потрібна?

— Через вас тільки клятих, — лають в іншому місці козачки червоноармійок, — через вас все пропаде у нас… Зруйнували весь край, окаянні, набрали вас тут, б… — дівати нікуди… Що втрачати вам, пройдисвітки? Звісно, нема чого, ну й вештаєтесь… Чужого хліба хто жерти не буде?

— Та ні ж, ні,— пробують заперечувати комуністки-жін- ки. — Ми не з тих, як ви думаєте, не з тих: ми — робітниці… Так само, як і ви, працюємо, тільки на фабриках, а не хазяйством своїм…

— Сволота ви — от хто!

— Чого сволота? У нас теж сім'ї вдома позалишались… Діти.-..

— Ваші діти — знаємо! — галасували жінки. — Знаємо, які діти… Під тином…

Комуністки-жінки доводять козачкам, що вони не шльон- дри якісь, а чесні робітниці, яких тепер обставини змусили кинути і роботу, і сім'ю — все кинути і піти на фронт.

— Що тут, що там, — кричали їм у відповідь козачки. — Де хочеш — однаково брататися вам, безпутні… Якби не були такими, не пішли б сюди… не пішли б…

— А чи знаєте ви, жінки, чого ми йдемо?

— Чого знати, знаємо, — відмахуються ті.

— Та й виходить, що не знаєте.

— А ми й знати не хочемо, — одвертаються козачки, — хоч що скажи — сама брехня у вас.

— Та що ж це за відповідь — прямо кажіть! — атакували їх червоноармійки. — Прямо кажи: знаєш чи ні? А не знаєш — скажемо…

— «Скажемо, скажемо», — мимрили козачки. — Нема чого тут казати — саме паскудство.

— Та не паскудство — чого? Ми просто інше розкажемо. Ех, ви!.. Хоч, приміром, скажемо так: ми — жінки і ви — жінки. Чи так?

— Так, та не дуже так…

Комуністка, що говорила, начебто спантеличена.

— Що?.. Таж ви — жінки?

— Ну, жінки…

— І білизну перете свою, чи так?

— А що тобі, хто у нас пере? Красти, чи що, хочеш, допитуєшся?

— Певно, діти є,— триває безперервна й розумна облога, — няньчити їх треба.

— А то — без-дітей… у кого їх нема? Це ваші по рівчаках порозкидані та попід парканами…

Але ніякими образами не образиш, не спантеличиш наполегливих проповідниць.

З коровою морочишся… Біля печі… Мало що…

— Ти до діла кажи, коли берешся, — перебиває козачка тямущу червоноармійку. — Про це я сама знаю краще від тебе.

— От і все роби тут, — була відповідь. — Зрозуміли? Працюєш ти, жінко, багато, а світ бачиш? Світ бачиш чи ні, питаю? Чи добре тобі, жінці, весело живеться? Га?

— Та… веселощі які,— вже слабше заперечує жінка, до якої звернена мова.

А атака дедалі наполегливіша і наполегливіша.

— Та й козак б'є — чого мовчати? Б'є чоловік — правда чи ні?

— Та відчепись, сатано! — замахала руками козачка. — А тобі яке діло? (

— Кавалер отой самий, твій, — усміхнулась агітаторка. — Невже ж так і не бив ані разу? Бреши, тьотю, іншому, а я сама це діло знаю. Був у мене і свій, покійничок: такий падлюка жив — щоб йому там пуття не було! П'яний бився та гриз як пес цепний… Чи ж то і його тепер жаліти стану?

Та мені самій тепер море по коліно: хочу — встану, хочу — ляжу, сама…

— Мелеш, дівко, пусте, — вже зовсім слабо протестує козачка.

— Ай так — хай не били тебе, — йшла та на поступки, — хай не били… а життя доброго все-таки не зазнала… І ніколи не зазнаєш, бо хто тобі його дасть, життя оте? Ніхто. Сама! Сама могла б, а ти он лобурка яка: і з місця не зрушиш, адже й слова хорошого слухати не хочеш. Ну, хто тебе виведе після цього?

— Чого виводити?… — не розуміє козачка. — Вивели вже, годі.— І тут уже зарепетували всі.

— Треба! — наполегливо переконує червоноармійка. — На дорогу треба виходити — тут тільки і життя справжнє починається… Не знаєте ви цього, баби!

— Починається!.. — ремствували козачки. — Все у вас там «починається», кінчати от не можете.

— Не вдається, бабко, а хотілося б… Ой, як би хотілося швидше, — палко, з щирим жалем говорила комуністка. — Ми й штани для того наділи, щоб скінчити швидше, а ви не зрозуміли от… смієтеся…

— Смішно — і сміємося, — відповіли в натовпі, але сміху давно вже не було.

Опір, слово за слово, все тихший, все слабший, все безпомічніший.

— Розуміли б краще, ніж сміятися, — урезонювали козачок, — од сміху розумний не будеш.

— Ач, розумні дуже самі…

В такому дусі триває розмова — жваво, природно, легко. Грають з великим піднесенням. Дуже добре передається, як козачки починають піддаватися непереможному впливові простої, ясної, переконливої мови… Бесіди такі відбуваються не раз, не два. Червоноармійки-жінки, поки стоять з полком у станиці, допомагають козачкам, у яких спинились, няньчитися з дітворою, коло худоби ходити, по господарству…

І от, коли вже полк знімається, — виходить, що картина змінилась. Баби-козачки напекли своїм «учителькам» пирогів, колобків на маслі, вийшли їх проводжати з поклонами, з поцілунками, з слізьми, з вдячними словами — новими, хорошими словами.

Віднині в станиці два табори, і ті жінки-козачки, які слухали тоді комуністок-жінок, — ці всі вважаються «більшовичками» і зазнають жорстокого гоніння.

Полк пішов. Станиця лишилася самотня. Деякі козачки знову слабшають, цілком свідомими залишаються тільки одиниці, але в усіх — в усіх при згадці про «червоних солдаток» спалахують радісно очі, тепло стає на серці, віриться тоді, що не все життя у них мине в коров'ячому стійлі, віриться, що прийде якесь інше життя, неодмінно прийде, але не знають вони — коли і хто його за собою приведе.

П'єсу скінчено. Спущено завісу. Було наказано не кричати і не аплодувати. Але нестримно, захоплено плескали бійці улюбленій трупі.

Що подумали на позиції козаки, коли почули цей гвалт? Чи відчули вони, що тут, на сцені, виводять їхніх дружин і навертають їх у «комуністичну віру»?

По закінчені спектаклю — сюрприз. Коли займали станицю, виявляється, знайшли в одній халупі вірш, присвячений Чапаеву і написаний білогвардійським поетом А. Астровим, чиє прізвище і значилося під останнім рядком. Цей вірш був тепер тут прочитаний з естради — акуратно переписаний. Його потім піднесли Чапаеву «на спомин».

Ось він:

Из-за волжских гор зеленых

На Яицкий городок

Большевистские громады,

Потянулись на восток.

Много есть у них снарядов,

Много пушек и мортир,

И ведет их, подбоченясь,

Сам Чапаев-командир.

Хочет он Яик мятежный

Покорить, забрать в полон,

И горят, — дымятся села,

И народный льется стон…

Почитай, во всех поселках

Казни, пьянство и грабеж…

И гутарят меж собою

Старики и молодежь:

«Будет горе, будет лихо

На родимой стороне.

Эй, казак, берись за пику

По веселой старине!..

Большевистских комиссаров

Надо гнать ко всем чертям —

Нам без них жилось свободней,

Старорусским казакам.

Гей вы, соколы степные,

Подымайтесь, стар и млад,

Со стены сними винтовку,

Отточи острей булат».

Вмиг станицы зашумели,

И на красные полки

Дружно сомкнутою лавой

Полетели казаки.

А вослед им улыбался

Старый дедушка Яик.

И бежал назад с позором

Полоумный большевик.

Прочитано його було несподівано. Хто це підстроїв — так і не дізналися, та й не дізнавалися особливо. В усякому разі, можна було б не читати, а просто передати Чапаеву переписаний екземпляр. Але вже коли почали читати — спиняти на половині не хотіли, дослухали. Потім — у всіх здивовані, витягнуті обличчя.

Федір підштовхнув Чапаева:

— Піди, виступи, розкажи, як тебе «били» козаки…

Пропозиція прийшла саме враз: Чапаева допекло. Він вийшов на підмостки і сказав коротку, але яскраво-образну промову, насичену епізодами бойового життя… Скінчив. Проводжали захоплено… У всіх настрій був урочистий… А вранці багатьох-багатьох з цих глядачів то на луках лишили понівеченими, розчавленими трупами, то каліками розвозили по станицях та на Уральськ…

Подорож ця була остання, коли Федір з Чапаєвим були разом. Уже через кілька днів Федора відкликали на іншу, відповідальнішу роботу, а замість нього прислали комісаром Батуріна, з яким Кличков колись знайомий був ще в Москві.

Куди поїхав Федір і що там робив — не будемо оповідати, ця історія зовсім окрема. Даремно Чапаев надсилав слізні телеграми, просив командувача, щоб не забирали від нього Федора, — ніщо не помагало, питання було вирішено наперед. Чапаев добре усвідомлював, якого друга втратив він з від'їздом Кличкова, друга, який так його розумів, так любив, так захищав завжди від чужих нападок, ставився розумно і спокійно до вибухів чапаевських і лайки — часто на адресу «верхів», «клятих штабів», «чрезвичайки», прощав йому і лайку на адресу комісарів, усякого «політичного начальства», не писав кляуз про це до Ревради, не ображався сам, а розумів, що ці вибухи вибухами й лишаться. Був і у Федора час; коли він ладен був ставити Чапаева нарівні з Григор'євим і «батьком» Махном, а потім побачив інше, зрозумів свою помилку, зрозумів, що думку цю скроїв занадто поспішно; в роздратуванні, несвідомо… Чапаєв ніколи не міг зрадити Радянської влади, але поведінка його, гарячкова лайка в делікатних питаннях — усе це людину, яка його мало знала, могло навести на сумнів. Пам'ятається, десь під Уфою приїздила з Москви «висока особа», і ця особа, почувши тільки раз Чапаева, наслухавшись про нього різних дурниць, сказала Федорові приблизно таке:

— …Якщо він тільки трошки теє — ми відразу ноги і руки зв'яжемо!..

Федір тоді обурився страшенно і навіть наговорив «особі» різних прикрих слів, за що й заслужив її немилість. Але що ж було дивного? Сумніви тієї «особи» були цілком законні, бо Чапаєв поводився при ній в перший день так само, як і при Федорові на двісті перший. В усякому разі, пробувши віч-на-віч невідлучно з Чапаєвим півроку, Федір зберіг про нього найкращі спогади. Йому, як і Чапаеву, тяжка була ця розлука. Не знав того, що розлука ця врятувала його від неминучої смерті, що за нього і на його місці через два тижні загине Павло Степанович Батурін, який заступив його.

От тільки що змусило Федора потім замислюватися й сумніватися: де героїчність Чапаева, де його подвиги, чи існують вони взагалі, чи існують самі герої? Вони були так довго нерозлучні, день у день, година в годину… Час був гарячий, похідний, поспіль бойовий… Кожен крок Чапаева Федір знав, бачив, розумів, навіть приховані пружинки, закулісні міркування і ті здебільшого знав і бачив чудово. От він перебирає у пам'яті день по дню — від зустрічі в Алек- сандрові-Гаї до останнього дня тут, в Уральську. Сломіхін- ський бій, колосальна працездатність, швидкість пересування, кмітливість, швидкість у роботі… На Уфу… Пилюгінський бій, Уфімський… Знову сюди… Де ж конкретно ті факти, які треба вважати героїчними? А слава про Чапаева широка, і слава ця, мабуть, більше заслужена, ніж будь-ким іншим. Чапаевська дивізія не знала поразок, а в цьому чимала заслуга самого Чапаева. Злити її, дивізію, в одному пориві, змусити повірити в свою непереможність, привчитися ставитися терпляче і навіть зневажливо до нестатків та труднощів похідного життя, дати командирів, добрати їх, загартувати, пе- рейняти й наситити своею енергійною волею, зібрати їх навколо себе і зосередити лише на одній думці, на одному прагненні — до перемоги, до перемоги, до перемоги — о, це великий героїзм! Але не той, який з іменем Чапаева пов'язує народний поголос. Тут виходить, ніби «сам Чапаев» завжди мчав по фронту з занесеною голою шаблею, рубав сам ворогів, кидався в кипучий бій і вирішував його наслідок. Однак нічого схожого не було. Чапаев був добрим і чуйним організатором того часу, в тих обставинах і для того середовища, з яким він мав діло, яке його породило, яке його піднесло! В часи хоч би трохи інші й з іншими людьми — не знали б героя народного, Василя Івановича Чапаева! Його славу, як пух, розносили по степах і за степами ті сотні й тисячі бійців, які теж чули від інших, вірили цьому почутому, захоплювались ним, прикрашали і доповнювали від себе і своєю вигадкою, несли далі. А спитайте їх, цих оповісників чапаєвської слави, — і більшість не знає ніяких діл його, не знає його самого, жодного не знає.достеменного факту…

Однак складаються легенди про героїв. Отак склалися легенди і про Чапаева. Ім'я його ввійде в історію громадянської війни блискучою зіркою. І є за що: таких, як він, було небагато.

Ми дійшли до драми — вона і закінчить наші записи.

Ми знаємо, що прохання залишити Федора не привели ні до чого. Його відкликали категорично і навіть суворо, коли він сам натякнув, що хотів би лишитися працювати з Чапає- вим. Оглянувшись на ці минулі шість місяців, і сам Кличков тепер не пізнав себе — так він виріс, так зміцнів духом, так загартувався в злигоднях, так просто й упевнено став підходити до розв'язання всіляких питань, які йому перед фронтом здавались неймовірно важкими.

Тільки тепер відчув він могутній вплив бойового життя, виховне значення фронтової обстановки…

Приїхав Батурін, спинився у Федора. Розбалакались по- приятельському про старе життя-буття в Москві. Потім перейшли на дивізію. Федір почав йому розповідати про умови, в яких лишається він працювати. Похмурий, небалакучий, нібито, чимсь засмучений, Павло Степанович одразу пожвавішав, довідавшись, в яке своєрідне середовище потрапив…

Удень засідала партійна дивізійна конференція. Федір проводив її востаннє, знайомив, між іншим, з усіма і свого заступника, Тепло, сердечно, із щирим жалем проводжали товариші Федора Кличкова, — його за ці півроку вони полюбили і звикли цінити, а особливо дорожили ним тому, що він умів стримувати Чапаева і чапаєвщину, тобто всі ці неприємні, часом просто небезпечні вихватки і випади щодо політ- працівників, ЧК, штабів…

Після конференції, ввечері, Федір закликав до себе на прощання всіх командирів і комісарів. Був тут і Павло Степанович. Але дивний був його настрій: як сів у куток, так і просидів майже нерухомо, нікому не сказавши й слова всі ці кілька годин, поки друзі й товариші проводжали Федора, згадували бойове минуле життя, шкодували, що від'їжджає простий, хороший, вірний товариш…

Вранці попрощались, розцілувались, роз'їхались у різні сторони: Федір — у Самару, а Чапаєв з Батуріним — на позицію, по бригадах та полках…

Наступали успішно. Бригада Шмаріна та ще одна, додана від іншої дивізії, ішли по Уралу великим трактом. Бригада Потапова пішла на Бухарську сторону — так звуться зауральські землі. Сизов із своїми полками зробив маневр на Усиху, куди приїжджали до нього Чапаєв з Федором після «нічних огнів». Цей маневр не дав того, чого сподівалися; втрати були занадто великі — вони не відповідали наслідкам боїв. Чапаєв, такий чутливий і гнучкий у всіх своїх діях, який так швидко все вловлював і до всього пристосовувався, зрозумів тут, у степах, що з козаками боротися треба вже не тією зброєю, якою боролись недавно з мобілізованими насильно колчаківськими мужичками. Козаків переполохом не візьмеш, захопленою територією їх не спантеличиш: територія козацька — весь широкий степ, по якому скакатиме він вздовж і впоперек, у якому скрізь знайде привіт козацького населення, житиме в тебе в тилу, буде невловимий і безмежно шкідливий, — серйозно, справді небезпечний. Козацьке військо не гнати треба, не чекати, коли почнеться у них розклад, не станиці у них забирати одну по одній, — це справа дуже важлива і потрібна, але не головна. А головна справа — зламати треба живу силу, винищити козацькі полки. Якщо з полонених колчаківців можна було поповнювати поріділі ряди своїх полків, то з полонених козаків цього набору робити неможливо: тут — що козак, то й ворог непримиренний. В усякому разі, другом і помічником стане він не скоро! Знищити живу ворожу силу — от завдання, яке поставив Чапаєв перед собою. Що далі, глибше в степ, то важче це зробити: зростуть нестатки, здолає змученість, голод і безводдя зроблять своє діло, відірваність од центру позначиться боляче і тяжко.

Важко буде й козакові, але ще важче — червоноармійцеві. Отже, треба поспішати, треба йти на все: жертвувати силами, жертвувати коштами, багато дечого віддати свідомо, щоб більше того не втратити, забравшись глибоко в степи. І Чапаев намацує шляхи, які б вели до наміченої мети. Усихін- ський маневр — не те, зовсім не те, що треба. І військо згруповується, лобовим ударом бере другу уральську столицю — Лбищенськ… Утрати… так, утрати, але наслідки вже серйозніші. П'ять таких ударів — і кінець!

За Лбищенськом обминули Гаряченський. Під Мергенев- ським спинилися. Своє становище відступаючі козаки розуміли чудово і бачили, що чекає їх у голодному піщаному пониззі. Відсіч червоному війську треба дати десь тут, поки не пізн^, поки не все втрачено. І вони якомога посилюють оборону станиць. Здорово захищали Лбищенськ, уперто держалися, довго не віддавали, але там цей могутній лобовий удар, очевидно, був для них зненацьким. Сподівалися, що Чапаев все ще живе маневрами, все ще тільки вірить в обхват. Помилились. Але на помилці цій навчились і тепер укріпили Мер- геневський, скільки вистачило сил і засобів: використали глибокі окопи, що лишились від весняних боїв, нагнали сюди артилерію, поставили за кожним ріжком, у кожній щілині, сховали в окопах кулемети. Мергеневський брали червоні полки лобовим ударом. Взяли. Незважаючи ні на що — взяли. Поклали чимало козаків, але більше лягло червоноармійців. Перемога дісталася дорогою ціною. Козаки збагнули чапаєв- ську тактику і на кожний новий хід відповідали своїм особливим ходом. Коли переконався Чапаев з мергеневського бою, що лобовий удар треба тимчасово облишити, — Сизову дав завдання йти великим шляхом, а Шмаріна послав до Кушумської долини, на Кзил-Убінське селище, щоб виходом проти Сахарної полегшити Сизову захоплення цієї станиці.

В цей же час сюди з-під Сломіхінської сунули козацькі полки; вони набрели на хутір, де затримався іваново-возне- сенський обоз. Почалася жахлива розправа. Випадково врятувалося, втекло тільки троє червоноармійців. Вони й оповістили про цю подію. В бригаді затривожились — звідси козаків не чекали. Повернули полк знову на хутір визволяти обоз. Але вернути його цілком не вдалося, — все, що було кращого, захопили козаки з собою, з боєм відступаючи від хутора.

Побачили жахливе видовище: дві дівчини валялися з відрізаними грудьми, бійці — з розтрощеними черепами, з розсіченими обличчями, порубаними руками… Горілиць лежав один худенький скривавлений червоноарміець, і в рот йому встромлений був одрізаний член його… Огидно й страшно…

Цими страхіттями козаки, очевидно, хотіли не тільки вгамувати жадобу помсти, а й настрашити червоноармійців, змусити їх боятися козацького полону, боятися самого перебування тут, у степах, підштовхнути до дезертирства. Наслідки виходили якраз протилежні. Боячись козацького полону й катування, червоні бійці живими в руки не давалися і бились завжди з дивовижною стійкістю, справді «до останньої краплі крові». Чутка про те, що сталося. тут, на хуторі, пролетіла з роти в роту, по всіх полках. Лунали прокльони лютим катам, бійці присягалися перемогти або вмерти в бою!

Сизов спустився з боєм до Крашинського і тут дожидав звісток про похід Шмаріна, але той з полками заблудився у степу і кілька днів ніяк не міг з ними налагодити зв'язок. Посилав гінців, але їх перехоплювали козацькі роз'їзди, що "вартували навколо, вимотували в них різні відомості, забирали листи й документи, а тоді відтинали голови. Розстрілювати — шкодували куль, а вішати не було на чому. Скільки гінців посилали — доля була однакова. А становище вкрай погане: станиць тут нема, голий степ кругом, тільки де-не-де хутір трапиться. Доїли останні крихти хліба, кололи худобу; харчувалися самим м'ясом, підсмажуючи його на вогнищах. Посилились різні хвороби, мучила жовтуха. Лікувати було нікому й нічим. Води нема. Скакали до Кушуму, — він тут пересихав, — і діставали замість води тільки зеленузато-ко- ричневу рідоту, подібну до тієї, що буває в старих запліснявілих ставках. Наповнювали казанки і відерця цією гидотою, віджимали грязь, а що лишалося — пили. Привозили по відерцю в полк, і там починалася бійка: кому першому?

Якось випадково натрапили на колодязь. Небагатоводні вони, козацькі колодязі, набралося тут всього п'ятнадцять відер. Довелося біля спуску, де чіпляється цебер, поставити кулемет, а навколо — чималу охорону. Кожному полкові видавали нарівно, і біля поставлених відер стояли тисячні черги бійців з жовтими, худими змученими обличчями. Кожен підходив, заглядав у студену воду, і очі його загорялись лихим вогником — так і здавалось, що кинеться він уперед, вчепиться за відро обома руками, занурить у воду розпалену голову і пожадливими губами стане пити, пити, пити… Ви його бийте, рвіть, женіть, стріляйте — він не кине води! Так би, може, й було, якби й тут не поставили охорони, якби й тут кухоль не передавали через другі руки. Підходить, бідолаха, дадуть йому цей кухоль, і дивиться він, дивиться, як на дні тоненьким шаром розкотилася вода.

— Ще трошки, товаришу, — звернеться він до водочерпія з благальним, скорботним, тяжким поглядом,

— Не можна… Всім однаково…

— Хоч краплинку…

— І краплинки не можна, — відказують йому.

Подивиться ще раз на дно, поволі піднесе до губ, все шкодуючи пити, і довго, довго тягне і смокче, наче в кухлі не вода, а густий, соковитий, солодкий мед і наче до дна його ніяк не вип'єш, не здолаєш.

Траплялися колодязі, наполовину закидані землею. Відкопували. Але там, у глибині, знаходили тільки вогку бруд-, ну землю — води не було. Два колодязі трапилися завалені трупами корів та коней. Смерділо. Сморід чути було здалеку. Але відкопали й ці колодязі. Повикидали трупи, а добуту із дна смердючу шоколадну гидоту знову віджимали від різної нечисті і пили.

Так мучилася шмарінська бригада, аж поки нащупала сизовські полки, які на той час уже захопили Сахарну. Ждати підмоги не ждали, поспішали йти далі.

Грізний, схвильований Чапаев віддав Шмаріна під суд за невиконання наказу і сам вимагав — розстріляти його!

Але Сизов — голова комісії, що розглядала справу, наполягав знизити Шмаріна до командира полку. В цій пропозиції його підтримав Батурін, і Шмаріна на ранок усунули з комбригів.

Вже готувалися полки рушати далі в похід через Калми- ков на Гур'єв, до Каспійського моря. Але отут і сталася драма, яку ніколи не забути. ч

Штаб дивізії стояв у Лбищенську; звідси Чапаев з Бату- ріним на автомобілі майже щодня відвідували бригади. Підступали осінні холоди. За свіжими, ясними днями спускалися швидкі сутінки, за сутінками — чорні, глухі осінні ночі… Все безнадійніше становище відступаючих козацьких частин: попереду безлюддя, голод, степова тирса, чужий край… Якщо чинити опір, то тільки тепер — далі буде пізно! І козаки вирішили зробити останнє відчайдушне зусилля: обманути пильність свого непереможного ворога і вдарити йому прямо в серце. Вони вирішили зробити з-за Сахарної глибокий рейд повз Чижинські болота по Кушумській долині — якраз повз ті місця, де навесні біля Сломіхінської била їх Чапаєв- ська дивізія, — вийти непомітно в тил червоному війську і раптовим ударом розтрощити все, що скупчилося в Лбищен- ську. А тут тоді було чимало і народу, і установ дивізійних, і навіть усякого добра військового: патронів, снарядів, обмундирування саме привезли туди — збиралися дивізію одя- гати-взувати, побачивши, як від бруду, від голоду, від муки похідної цілі роти і батальйони покотом лежать у тифу.

За цей надзвичайно тяжкий похід від Уральська на Гур'єв загинуло від тифу бійців багато більше, ніж від боїв. Станичні халупи, полкові обози, а то й просто придорожні канави повні були хворих червоноармійців. Одних не встигали відвозити, як занедужували інші, а тих везти було ні на чому, і вони лишалися в порожніх халупах порожніх станиць або на траві, по канавах, на дорозі…

Не було медикаментів, перехворів і помер наполовину медичний персонал. У козаків було не набагато краще, але на- їхньому боці була та перевага, що в станиці приходили вони перші, все там забирали, все з собою виганяли, вивозили, а те, чого були неспроможні взяти, спалювали, винищували, отруювали — всіляко робили непридатним. Червоні полки посувались по місцях розорених і спустошених, чимраз більше й гостріше терплячи скруту з хлібом, водою, патронами, снарядами, повозками, кіньми. Становище що далі, то нестерпніше. Козаки це знали і добре враховували при своєму, безперечно талановитому наскокові. Вони думали: коли знищено буде штаб, розірвано зв'язок, і полки, які пішли вниз на сотню верст, залишаться з голими руками, — вони здадуться самі собою, як тільки побачать, що опиратися далі зовсім безнадійна справа… Буде розтрощена, думали вони, незламна Чапаєвська дивізія, і разом з її загибеллю звільняться від червоних чужинців уральські степи…

" На операцію свою покладали вони надії дуже великі і тому на чолі справи поставили найдосвідченіших військових керівників… Над Лбищенськом збиралися чорні хмари, а він не знав, що така близька ця жахлива катастрофа…

Сьогодні Чапаєв, похмуріший, ніж звичайно, рано-вранці помчав на автомобілі, але пробув на фронті недовго — опівдні вернувся у Лбищенськ… Просування уповільнювалося: тиф косив бійців без жалю і без ліку, обози не могли приставляти вчасно все потрібне. Він бачив і розумів, що «підтягнути» нікого і ніяк не можна, — через себе не перескочиш! Бригади працювали над силу, але тяжка обстановка перемагала навіть героїчне, самовіддане напруження. Похмурий був Чапаев. Забіг на хвилину до Батуріна, поділився сумнівами — знову до себе. Все ходить, ходить туди й сюди по кімнаті просторої козацької хати. Хочеться йому придумати щось — і не може придумати, бо нема її, цієї бажаної відповіді. Петька з-за дверей поглядає, мовчить, тільки чекає — чи не накаже йому чогось Василь Іванович.

Приходив Чеков, але ще в коридорі спинив його Петька і порадив краще не ходити. «Зараз не для тебе у нього час, друже», — сказав він Чекову, і той, пирхнувши у густі пишні вуса, мовчки повернувся й пішов. Заглянув Тьоткін Ілля. Цей щось навіть «дуже важливе» сповістити хотів, але й він, почувши, в якому настрої Чапаев, пішов назад… З болем сердечним довелося тільки пропустити начальника штабу Новикова. Але цей з «доповіддю» ішов, його і відмовляти Петька не наважився.

Новиков, молодий, років двадцяти трьох, офіцер, був один з тих небагатьох, яким Чапаев довіряв, а Новикова він навіть любив. Вступивши до Червоної Армії ще в 1918 році, він багато разів устиг довести свою відданість загальній справі, був, здається, поранений, командирів усіх знав особисто, розумів їх правильно, жив з Ними по-товариському, і вони його любили й поважали, — одне слово, «свій» був чоловік. Наскільки його поважав Чапаев — вже з того можна зробити висновок, що за весь час спільної роботи ні разу на нього не гримнув, не загрожував, не лякав усіма пекельними муками, а таких щасливців не було майже ні одного.

Новиков увійшов у кімнату і спинився біля напіврозчине- них дверей, придержуючи під рукою пачку паперів.

— Заходь, чого ти? — подивився на нього Чапаев.

— Слухаю, — підійшов Новиков і, побачивши, що Чапаев сів до стола, нахилився і стоячи почав доповідати. Він розповідав і показував по карті, яку лінію зайняла дивізія за останніми зведеннями. Особливо Чапаев спинився з розпитами на відомостях про бригаду, яка пішла за Урал, на Бухарську сторону і, відрізана, майже позбавлена підвозу, билася там у неймовірно тяжких умовах. Та коли довідався він, що телеграмою звідти сповіщають про прибуття останнього транспорту, — повеселішав, злагіднів, заговорив спокійніше і тихше.

— Як відомо вам, — доповідав Новиков, — на обозників тут недалеко, верст за п'ятнадцять, учора напад був.

— Знаю.

— Розслідували, зробили допит. Є вбиті і поранені… Козачий роз'їзд, переслідуючи, підходив зовсім близько до станиці, але потім зник у невідомому напрямі.

— Доганяли? — спитав Чапаєв.

— Спізнилися, не бачили навіть, куди поскакав. Обозники, що врятувалися, теж не знають.

— А чи не думаєш, Новиков, що тут, десь поблизу, більше є?

— Не можу знати. З вашого наказу рано-вранці сьогодні пущено в усі сторони роз'їзди, полетіли два аероплани…

— Нема ще нікого?

— Льотчики тут, доповідали: нема нічого, руху ніякого не помітно.

— Ти знаєш? — спитав Чапаєв. — Сьогодні виставиш школу курсантів.

— Слухаю.

Ще кілька запитань — і Чапаєв відпустив Новикова. Незабаром прийшов Павло Степанович. Він щойно розмовляв з розвідниками^ які вернулися з розвідки, — ніде нічого вони не виявили.

Досі дивним та нерозгаданим лишається, хто ж тієї фатальної ночі дивізійну школу зняв з караулу? Чапаєв такого розпорядження нікому не давав. Новиков — поза всякими підозріннями: він бився героїчно і тяжко потерпів тієї ж ночі у лбищенському бою.

Що в козаків був зв'язок із станичниками — в тому нема ніякого сумніву. Принаймні в деяких хатах одразу виявились засади: звідти били і гвинтівки, і кулемети; склади й установи дивізійні указувались надзвичайно швидко — все підготовлено і передбачено було заздалегідь.

Коли Батурін сидів у Чапаева, мимо Петьки, незважаючи на опір, прорвалася до них якась доброзичлива козачка, син якої служив в Уральську, і, хапаючись, старалася розповісти й переконати, що наближається небезпека, бо «в полі їз- дють», але й це попередження не мало ніякої сили. Чапаєв з Батуріним тільки усміхнулись, подумавши, що жінка говорить про той самий роз'їзд, який наскочив на обозників… Про цю «дурну бабу» Петька розповідав тут же Тьоткіну, який прийшов удруге і, не образившись, знову пішов, дізнавшись, що «зайнятий з комісаром».

Уже давно звернуло з півночі, ледве тремтів досвітній присмерк, але спить ще станиця спокійним сном.

Передові козацькі роз'їзди тихо підступили до околиці, знялй вартових… За ними під'їздили, змикалися, скупчувалися і, коли вже досить назбиралося, рушили чорною масою.

Пролунали перші тривожні постріли дозорців… Пізно була виявлена небезпека, — козаки вже розсіялися по вулицях станиці. Зчинилася безладна, сліпа стрілянина — ніхто не знав, у кого й куди треба стріляти… Червоноармійці посхоплювались і в самій білизні кидалися в різні сторони. Відчувалась цілковита неорганізованість, цілковита непідготовленість… Де-не-де збивалися самі по собі купки, і ті, що встигали захопити гвинтівки, затримувались на кожному хоч трохи зручному місці, де можна було сховатися, відкривали вогонь вздовж по вулицях, а потім знімались і бігли далі до річки. Загальний напрям усіх відступаючих був на берег Уралу. Козаки ганялися на околицях за втікаючими червоноармійцями, рубали, хапали, кудись вели, — тут не було майже ніякого опору. Але прорватися в центр станиці не могли… В одному місці, кілька десятків чоловік згуртувалися навколо Чапаева і незабаром залягли цепом. Сам Чапаев вискочив теж у білизні — з ним була гвинтівка, в лівій руці тримав револьвер… Уже зовсім порідшав присмерк, можна було все розгледіти. Минуло в чеканні дві-три томливі хвилини… Цеп побачив, як на нього мчала козацька лава. Дали залп, другий, третій… Затріскотів підтягнутий кулемет — лава відринула.

На сусідній вулиці, де спинився політичний відділ, біля Батуріна теж'згуртувалось чоловік вісімдесят: тут були з Суворовим на чолі майже всі працівники політвідділу, сам Батурін, Новиков, Крайнюков. Побачивши, що козацькі атаки стають чимраз частіші і навальніші, Батурін сам повів в атаку свій маленький загін. Цей удар був такий несподіваний, що козацькі кулеметники, які їхали попереду на повозках, посхоплювались і кинулись втікати, залишивши у Батуріна два кулемети. Кулемети негайно були обернені проти ворога… В цей час був тяжко поранений у ногу Новиков. Його відтягли трохи вбік, але не знали, куди подіти, залишили. Він доповз до хати і сховався там під лавку… Батурін- ська група трималася найдовше, але не маючи зв'язку ні в один бік, вона до останньої хвилини вірила, що е лише групкою, а в головний бій головними силами іде десь по сусідству, певно, біля Чапаева… Так і загинула з цією вірою… Зв'язку не було, і тому успіх однієї групи цілком паралізувався сусідніми невдачами: ніхто не знав, що діється поряд, що треба робити самому. Побачивши, що лобовими атаками скоро успіхів не доб'єшся, частина козаків спішилася і задвірками, через сади, почала проходити в тил групам, які оборонялись…

Коли зчинилася в тилу стрілянина, а тут, з фронту, знову і знову вилітали козацькі лави, група батурінська не витримала, почала відступати, розпорошилася. Помчали бійці поодинці ховатися, хто куди втигне. Не вцілів, звичайно, ні один… Жителі видавали поголовно; врятувалися тільки ті, хто втік'до Уралу й не загинув при переправі… Батурін забіг у хату і сховався десь під піччю, але хазяйка видала його негайно, розповіла, що «це, мабуть, сам комісар і єсть», — запам'ятала, видно, клята, на зборах, де Павло Степанович виголошував до станичників промову. Розлючені, осатанілі козаки, дізнавшись, що в руки попав «сам комісар», навіть і не подумали про щось дізнатися від нього, допитувати та випитувати, — в них палала звіряча жадоба швидше вчинити над ним криваву розправу. Витягли надвір — кожному хотілося першому встромити йому в груди холодне лезо… Потрясали над головою зброєю, схрещувались, бряжчали шаблями, з оскаженілими обличчями чекали, коли його кинуть на землю… І тільки кинули — в горло, в живіт, в обличчя встромилися шаблі і багнети… Почалася вакханалія. Але й цього було мало: ухопили за ноги, вдарили, розмахнувшись з такою силою, що розлетілась черепна коробка, вискочив мозок… Потім шматували, дерли, кололи і різали його одяг, топтали цей згусток м'яса і крові, кожен націлявся пхнути неодмінно в обличчя… Тут же поблизу стояли кілька полонених червоноармійців; вони з жахом дивилися, що зробили з славним комісаром Павлом Степановичем Ба- туріним. Нещасні! Вони майже всі до одного — і вже через кілька хвилин — самі загинули під козацькими шаблями…

А Чапаєв — де він?

В окопах довго втриматися не вдалося — сюди теж проскочили берегом козаки. Треба було відступити до кручі. Тут круча високо над хвилями, і в гору йти — все одно, що бути мішенню. Але подітися нікуди, з обох боків уже поставлено козацькі кулемети: вони б'ють по річці і вбивають плавців, які думали втекти на Бухарський бік, Чапаеву пробило руку. Він хотів утерти обличчя і залишив криваві смуги на щоці і на лобі… Петька був весь час біля нього.

— Василю Івановичу, дайте голову зав'яжу! — крикнув він Чапаеву.

Нічого… Голова здорова…

— Кров по лобі біжить, — задихаючись, старався запевнити його Петька.

— Ну, годі — однаково…

Вони крок за кроком відступали, до кручі… Не було майже ніякої надії — мало хто встигав урятуватися через бурхливий Урал. Але Чапаева вирішили врятувати.

— Спускай його на воду! — крикнув Петька.

Усі зрозуміли, кого це його треба спускати. Четверо, що стояли ближче, підтримуючи обережно закривавлену руку, зводили Чапаева поволі вниз піщаною кручею. Ось кинулись усі четверо, попливли. Двох убило в ту ж мить, як тільки торкнулися води. Пливли двоє, уже були біля самого берега — і в цей момент хижа куля ударила Чапаева в голову. Коли супутник, що заліз в осоку, оглянувся, позаду не було нікого: Чапаев потонув у хвилях Уралу…

А Петька лишився на березі до кінця і, коли гвинтівка стала не потрібна, вистріляв шість наганівських патронів по наступаючому козацькому цепу, а сьомий — в серце. І козаки оскаженіло знущалися з трупа цього маленького рядового, але такого славного, благородного воїна. Насилу впізнали потім товариші цю розчавлену в піску криваву масу людського тіда…

Місяців через два після цього трагічного кінця Революційна військова рада республіки видала Наказ про те, що за славні діла нагороджується орденом Червоного Прапора Петро Ісаєв. Запізнилася почесна нагорода — на два місяці не захопила свого героя.

Разом з усіма до самого берега відступав поруч з Ісаєвим і Чеков. Його вбили на піску, до води спуститися не встиг — куля пробила йому голову.

Тепер опору вже не чинили ніде. Козаки ганялися за червоноармійцями, наздоганяли їх, ловили і рубали на місці.

— Жиди, комісари і комуністи — виходь!

І ті виступали вперед, не бажаючи підводити під розстріл червоноармійців, — тільки не завжди їх цим урятовували. Виходили перед рядами своїх товаришів — такі горді й прекрасні в своїй мовчазній мужності, з тремтячими губами і палаючими гнівними очима — і, посилаючи прокляття козацькому нагаєві, вмирали під ударами шабель, під рушничними кулями…

Інших виводили в поле, під кулемети… Там, за станицею, е три величезні цегельні ями — вони вщерть завалені трупами розстріляних…

Бригади стояли біля Сахарної і вище по станицях, коли помчала страшна звістка: знищено штаб, політичний відділ, усе дивізійне командування, порушено зв'язок, забрано відділ постачання — нема і не буде снарядів, патронів, одягу, взуття, хліба… Опинитися в такому становищі — ясахливо! Червоноармійці, вимучені боями, виснажені голоднечею, неймовірно — цілими ротами — мучаться, гинуть з тифу… Відрізані, оточені козаками, позбавлені керівництва — що вони робитимуть?

Сизов взяв на себе командування дивізією — ніхто його не призначав, не затверджував — сам узяв, чекати було ніколи.

Іти вперед — безглуздо! Іти назад — це значило з голими руками пробиватися крізь козацькі маси біля Лбищенська. Але в цьому останньому виході поблискує хоч далека надія на успіх, а в першому вирішенні і цієї надії нема — там певна, швидка загибель. Вирішено відступати негайно, швидко, непомітно, знявшись із стоянок, намагаючись ворога збити з пантелику, приспати його пильність… Один одному зі скорботою, жахом, переказували бійці сумну звістку, і незабаром всі до одного знали про те, що гіТалося в Лбищенську.

— Вперед чи назад? — питали один одного і не знали того, що сам новий командир осиротілої дивізії не розв'язав ще в ту хвилину цього болючого, тяжкого питання: вперед чи назад?

Від Мергеневського бригада пішла перша, незабаром за' нею повинна була йти й друга, яка стояла в Сахарній. Знятися вирішено було вночі — так тихо, щоб ворог і не думав, що відступають червоні полки. В кільце замкнули обози і артилерію, залишивши на охорону кавалерійський дивізіон, знялися і безшумно, тихим ходом рушили в темряві… В станиці горіли вогнища, — хай думають козаки, що біля цих вогнищ все ще гріються безтурботні червоні бійці…

А вони все далі, далі йдуть у степ… Команда' пошепки, і цей шепіт з уст в уста передається по незримих цепах і колонах… Скрипне колесо, придавить кому-небудь ногу, і він охне мимоволі. Хтось глухо, стримано кашляне в кулак — і знову тиша, тиша… Не йшли, а наче на крилах летіли. Уже позаду лишилося Каршинське селище; ось перед очима Мер- геневське… В цей час долинув здалека глухий важкий удар — в Сахарній кавалерійський дивізіон, що відступав останнім, висадив у повітря снаряди — їх ні на чому було вивозити. Як тільки зробили це, риссю кинулися доганяти свої частини…

Майже дві доби йшли, не відпочиваючи. Трохи приляжуть— і далі: ніколи стояти, дорога кожна хвилина… На другу ніч підходили до Лбищенська. Звідси козаки ще напередодні, до приходу першої бригади з Мергеневського, пішли вгору на Уральськ. Вони теж поспішали і багато надій покладали на раптовість, на швидкість удару. Відрізані частини вони вважали приреченими:, їх доб'ють із Сахарної! А самі — швидше, швидше на Уральськ! Але обернулося інакше, зовсім інакше: «приречені» лишилися живі і цілі.

Ось уже й друга бригада проходить через зловісний, кривавий Лбищенськ… Він усе ще. страшний, глухий і порожній. Валяються по вулицях неприбрані тіла поколотих, посічених шаблями, розстріляних червоноармійців… Перша бригада не затримувалась тут — пішла тоді ж на Кожехаров. Трупи підбирали, відносили, ховали… Пішли в поле і в братських могилах поховали тих, що сотнями виставлені були під козацькі кулемети… Ні прощальних слів, ні похоронного маршу — з непокритими головами стали бійці на коліна і застигли мовчазно над дорогими могилами, сповнені скорботних почуттів, тяжких і суворих дум…

У Лбищенську відпочивали недовго — знялися й пішли… Тут їх наздогнали козацькі частини, які переслідували від Сахарної, і зав'язався бій — бій не на життя, а на смерть. Козаки не хотіли вірити, що таке змучене військо може учинити опір, налітали шаленими атаками, поспішали покінчити прогаяне діло. А червоні полки, приречені на загибель, виривалися з залізних обіймів смерті, пробивали шлях, відбивали атаки, довели ще і ще в цій гідній подиву обстановці, що таке є полки Чапаєвської дивізії…

Під хутором Янайським опинилися вночі. Втомилися вкрай. Попадали на землю. Кам'яним сном поснули бійці. Навіть караули не могли здолати сну — спали і вони. Червоний табір являв собою суцільне мертве царство. Козаки приготувалися до раптового удару. Вони цепами підкралися зовсім близько, завмерли за кілька кроків, тільки боялися почати в такій глухій непроглядній темряві,— чекали перших ознак несміливого тремтливого світанку… Кінні маси відкинуто по флангах, — вони націлилися бігти за червоноармійцями, коли ті з переляку почнуть тікати. Було все готове. Над червоними частинами нависла смерть!

Перший удар козаки давали на спробу: буде паніка чи ні? Побіжать чи зостануться на місці?.. І тільки колихнувся дрімучий морок вересневої ночі, по козацьких частинах залунало: «Ура!!! Ура!!! Ура!!!» Залпами відкрили вогонь… Десь позаду гриміли гармати…

Хоч як міцно спали бійці — посхоплювалися і зразу до гвинтівок… Але не було ладу, не було організованого опору, від перших же козацьких куль загинуло чимало командирів. Почалося сум'яття. Ніхто не міг визначити зразу, що треба робити, чекали команди, але її не було. Опір був розпорошений, випадковий, ненадійний… Дедалі наростало безладдя, збільшувалося сум'яття, з хвилини на хвилину можна було чекати божевільної, згубної паніки… Командир артилерійського дивізіону Микола Хребтов, — той, що працював біля Красного Яру, — підбіг до гармат, але там не було напоготові жодного «номера»: хто побіг до повозок, хто лежав уткнувшись, рятуючись від огню… Владним окриком підняв людей, пустив снаряд, за ним другий, третій… і відкрив жорстокий, нищівний вогонь… Цього було досить, щоб запобігти паніці. Тільки бійці побачили, почули, що б'ють свої батареї,— стріпнулися, підбадьорились, а тут на зміну загиблим командирам з'явились нові. Зав'язався впертий, кривавий бій, — таких боїв небагато пам'ятають навіть старі бойові командири Чапаєв- ської дивізії… Від опору переходили до атак і знову завмирали, коли нестерпним ставав кулеметний вогонь…

З гуркотом і виттям сунули на червоні цепи два ворожі броньовики; один — відкрито, по рівнині, другий — в обхід, глибоким яром. Але це вже їм не первина — тільки щільніше припали до землі, застигли чекаючи… А коли страховище наблизилось, Микола Хребтов одним снарядом влучив йому просто в лоб, і воно, похитнувшись, осіло на місці. Захватові не було меж. Піднялися на нову атаку. І били… А тоді знову заривалися в землю і чекали чергової сутички…

Козаків відігнали на кілька верст. У цьому — янайсько- му — бою чимало загинуло червоних бійців, але ще більше лишилося на полі козаків. І так було, що лежали вони рядами, — тут скошено було весь цеп невблаганним кулеметним огнем…

Другого бою такого, як янайський, не було. Незабаром підійшла підмога… Козаків гнали назад через ті самі хутори та станиці, де всього кілька днів тому швидко-швидко поспішали від погоні червоні полки. Тепер вони знову йшли в наступ уже на самий Гур'єв, до берегів Каспійського моря…

Проходили і Лбищенськ, спинилися над братськими могилами, співали похоронних пісень, клялися боротись, клялися перемогти, згадували тих, що з самовіданною мужністю віддали своє життя на берегах і в хвилях неспокійного Уралу.

ЗМІСТ

І. РОБІТНИЧИЙ ЗАГІН

ІІ. СТЕП

III. УРАЛЬСЬК

IV. АЛЕКСАНДРОВ-ГАЙ

V. ЧАПАЄВ

VI. СЛОМІХІНСЬКИЙ БІЙ

VII. В ДОРОЗІ

VIII. НА КОЛЧАКА

IX. ПЕРЕД БОЯМИ

X. ДО БУГУРУСЛАНА

XI. НА БЕЛЕБЕЙ

XII. ДАЛІ

XIII. УФА

XIV. ВИЗВОЛЕННЯ УРАЛЬСЬКА

XV. ФІНАЛ

Фурманов Д. А. Чапаев. Повесть. Переиздание. Для средн. и старш. шк. возр. Пер. с рус. В. Давыденко. Рисунки Е. Е. Котляра. К., «Веселка», 1979. 256 с. с ил.

(Историко революционная библиотека)

Повесть о легендарном герое гражданской войны Василии Ивановиче Чапаеве.

70803-029 74_79 4803010102 р2

М206(04)—79

ИСТОРИКО-РЕВОЛЮЦИОННАЯ БИБЛИОТЕКА

Дмитрий Андрєєвич Фурманов

ЧАПАЕВ

Повесть (На украинском языке)

Для среднего и старшего школьного возраста

Переиздание Перевод с русского В. Давыденко Рисунки Евгения Евгениевича Котляра

Издательство «Веселка», Киев-4, Бассейная, 1/2

Редактор В. Л. Н і к о л е н к о. Художній редактор Д. П. П р и с я ж н ю к. Технічний редактор К. П. Богдан. Коректори Л. К. Скрипченко, В. В. Вогаевський.

Інформ. бланк. № 1233. Здано на виробництво 14.07.78 Підписано до друку 14.11. 78. Формат 60X847111. Папір друк. № 2. Гарнітура" шкільна. Друк високий. Фіа. друк. арк. 16. Обл. — вид. арк. 15,4. Умови. друк. арк. 14,88. Тираж 200 ООО. Зам. 8—1971. Ціна 60 коп.

Видавництво «Веселка», Київ-4, Басейна, /г.

Головне підприємство республіканського виробничого об'єднання «ГІоліграфкнига» Держкомвидаву УРСР, 252057, Київ-57, вул. Довженка, 3.

Table of Contents

І. РОБІТНИЧИЙ ЗАГІН

II. СТЕП

III. УРАЛЬСЬК

IV. АЛЕКСАНДРОВ-ГАЙ

V. ЧАПАЄВ

VI. СЛОМІХІНСЬКИЙ БІЙ

VII. В ДОРОЗІ

VIII. НА КОЛЧАКА

IX. ПЕРЕД БОЯМИ

X. ДО БУГУРУСЛАНА

XI. НА БЕЛЕБЕЙ

XII. ДАЛІ

ХІІІ. УФА

XIV. ВИЗВОЛЕННЯ УРАЛЬСЬКА

XV. ФІНАЛ

ЗМІСТ